Ettevaatust: Mõned pildid ei pruugi olla nõrganärvilistele.
Nagu programmis WPATHi lekkinud dokumentide kohta mainiti, tegelevad terved arstide ühendused nn soolise düsfooria all
kannatavate inimeste suguelundite kirurgiliste operatsioonidega.
Need inimesed tunnevad end oma kehas ebamugavalt ja kannatavad sageli psühholoogiliste probleemide all - nii kirjeldavad
WPATHi arstid ja terapeudid seda oma praktilise kogemuse põhjal.
Ja nad "toetavad" oma patsiente kohe erinevate sootuks ümberkujundamise operatsioonidega, sealhulgas
suguorganite kunstliku moodustamisega , emaka eemaldamisega ja "tippoperatsiooniga", st naise rindade eemaldamisega .
Kuid kas sellised sõna otseses mõttes drastilised sekkumised on tõesti kasulikud ja tõhusad psüühikahäiretega inimestele?
Või on suur põhjus muretsemiseks? Õppigem mineviku näidetest:
Lobotoomia ajaloost
20. sajandi keskel oli meditsiinimaailmas laialt levinud arvamus, et kõige tõhusam ja humaansem vaimuhaiguste ravi on lobotoomia.
"Standardmeetodi puhul puuritakse pea mõlemale küljele auk, seejärel sisestatakse tümpsunud instrument ja
sooritatakse kaarekujuline pöörlev liikumine, mis hävitab märkimisväärse osa aju ainest.
Teine protseduur seisneb kirurgilise seadme sisestamises läbi silma ja aju eraldava õhukese struktuuri
ajju läbi silmapesa ja ka selle liigutamises kaarega."
Nii tsiteerib Davisonit ja Neale'i Heiko Schöning oma raamatus "Game Over".
1941. aastal kirjeldas New York Times, et lobotoomia patsientidel "(...) mured, tagakiusamiskompleksid, enesetapukatse,
kinnisideed, otsustusvõimetus ja närvipinge on uue operatsiooniga ajust sõna otseses mõttes noaga välja lõigatud".
Kirurgilise moonutamise jõhkrust ei mainitud.
Sest "(...) lobotoomia tegi algselt inimesed psühhiaatriaasutustes rahulikumaks (...)", jätkab Schöning, mis andis
sellele jõhkrale operatsioonile esialgu imeparanduse mulje.
Hoolimata ilmsetest ohtudest ja laastavatest kõrvalmõjudest, võttis meditsiiniline kogukond lobotoomia kiiresti omaks
erinevate psüühikahäirete, sealhulgas depressiooni, obsessiiv-kompulsiivse häire, epilepsia ja skisofreenia raviks.
Lobotomistid, st arstid, kes seda operatsiooni tegid, ei olnud halvustatud, vaid olid paljude poolt kõrgelt hinnatud.
Antonio Moniz, lobotoomia leiutaja, sai 1949. aastal Nobeli preemia oma panuse eest meditsiini.
Walter Freeman ja James Watts, kes seda protseduuri Ameerika Ühendriikides populariseerisid, võeti soojalt vastu Ameerika
Arstide Assotsiatsiooni (AMA) aastakoosolekutel , kus nad korraldasid oma aju moonutavaid protseduure tutvustavaid näitusi.
Peter Breggini sõnul on Freemani tsiteeritud järgmiselt:
"Psühhokirurgia saavutab oma edu, purustades kujutlusvõime, tuimestades emotsioonid, hävitades abstraktse
mõtlemise ja luues robotilaadse, kontrollitava indiviidi."
Kuna sel ajal peeti ebaeetiliseks arstide kritiseerimist, andis mainekas "New England Journal of
Medicine" sellele protseduurile teadusliku kehtivuse:
See avaldas artikli, milles väideti, et operatsioon "(...) põhineb usaldusväärsetel füsioloogilistel tähelepanekutel".
Otsustavat rolli mängis ka tabloidipress.
Järgmise viie aasta jooksul oli lobotoomia sageli kajastatud USA populaarsetes
väljaannetes nagu Reader's Digest, Time ja Newsweek.
Aruanded olid üldiselt positiivsed ja vähendasid sekkumise barbaarset tegelikkust.
Ükski suurtest Ameerika meditsiiniühendustest, sealhulgas Ameerika Psühhiaatriaühing (APA) ja Ameerika
Meditsiiniühing (AMA), ei olnud ametlikult menetluse vastu.
meeleheitel patsiendid ja nende perekonnad taotlesid pärast nende artiklite lugemist lobotoomiat.
Tollased tingimused vaimuhaiglates olid kahetsusväärsed ning alternatiivsed ravimeetodid, nagu insuliinikooma teraapia ja
elektroshokiteraapia , olid samuti karmid ja sageli vägivaldsed.
See tõi kaasa tugeva tahtliku pimeduse lobotoomia barbaarsuse ja sellega seotud kõrvalmõjude suhtes.
Protseduur paneb patsiendid sageli "kirurgiliselt indutseeritud lapsepõlve" seisundisse.
Freeman leiutas "transorbitaalse lobotoomia", mille puhul löödi jääpuuri meenutav
kirurgiline instrument läbi patsiendi silmakesta ajju.
Ta pidas oma meetodit edukaks, kui tema patsiendid saaksid lahkuda asutusest ja neid saaks kodus
hooldada "koduse invaliidi või lemmiklooma tasemel".
Ta oli ka veendunud, et mida varem operatsioon tehakse, seda parem, ja võitles selle eest, et see oleks
esimene ravivõimalus ainult kerge vaimuhaigusega inimestele.
Siiski ei õnnestunud see kaheldav edu saavutamine: Mõned patsiendid jäid püsivalt invaliidiks ja umbes 15 % suri.
Kõige õnnelikumad Freemani patsiendid suutsid elada pooleldi iseseisvat elu ja võtta vastu madala kvalifikatsiooniga
töökohti, kuid enamik neist ei olnud nii õnnelikud.
Paljude pikaajaline mälu oli hävinud ja nad olid hädas isegi kõige lihtsamate
ülesannetega. Mõned jäid kogu eluks ajaks invaliidiks.
Tõenäoliselt oli Freemani kõige suurem kuritegu see, et ta viis lastel läbi transorbitaalseid lobotoomiaid,
kokku 19, millest 11 on kirjeldatud tema 1950. aastal ilmunud raamatus "Psühhokirurgia" .
Noorim laps oli vaid nelja-aastane. Kaks 11 lapsest suri ajuveritsusesse.
Alles siis, kui New York Times teatas oma raportis, et "kirurgidel on praegu sama vähe kahtlusi
ajukirurgia suhtes kui pimesoole eemaldamise suhtes", hakkas vastuseis protseduurile tõsiselt tekkima.
Psühhiaatriaasutuste patsientide puhul, kes algul muutusid rahulikumaks, "(...) siis
muutusid igavamaks, apaatsemaks ja surid" .
Kriitikud tõid lõpuks välja tõsised kõrvaltoimed, mis esinesid paljudel patsientidel, väljendasid muret edukuse mõõtmiseks
kasutatud kriteeriumide pärast ja süüdistasid kirurgidelt protseduuride läbiviimist
ilma eelneva psühhiaatrilise hindamiseta.
Kuid humaansete ravialternatiivide puudumine - või pigem pime hoolimatus meetodi julmuse suhtes - ajendas psühhiaatreid ja
perekondi kasutama siiski selliseid meeleheitlikke meetmeid.
Lobotoomia järsu languse põhjustas 1950. aastatel kloorpromasiini leiutamine.
Heiko Schöning läks oma raamatus isegi nii kaugele, et rääkis jääpurika-persoonsuse hävitamisest.
Schöningi andmetel sandistati USAs aastatel 1936-1978 umbes 35 000 inimest lobotoomia abil.
Ohvrite arv maailmas on hinnanguliselt umbes miljon.
Ja selliseid meetodeid ei olnud haruldane kasutada vastupanu murdmiseks, olgu see siis vanglates või
tsiviilvastupanijate, st valitseva süsteemi kriitikute seas.
"Lisaks selle kasutamisele psühhiaatriliste patsientide puhul on algusest peale püütud
lahendada sotsiaalseid probleeme ajukirurgia abil.
Siit algab psühhokirurgia tegelik kasutamine organiseeritud kuritegevuses.
Juba 20. sajandi alguses tegi üks Briti arst ettepaneku kõrvaldada kaevurite streigitahe ajukirurgia abil (...).
Lisaks jääpuuri meetodile (...) on nüüd olemas mitmeid keerukamaid psühhokirurgilisi sekkumisi.
(...) Nende arengute kallal töötatakse kogu maailmas ka praegu.
Kõiki meetodeid ühendab üks asi: nad hävitavad aju osad jäädavalt.
Psühhokirurgia on endiselt väga populaarne, hoolimata selle nüüdseks tõestatud kasutamatusest sotsiaalteraapia eesmärgil." .
Suguelundite operatsiooni olemasolu
Juba asjaolu, et arstide ühendused kuulutasid Freemani barbaarse meetodi teaduslikult kehtivaks, näitab
kõrgeimat astet kuritegelikku südametunnistuse puudumist ja kuritegelikku energiat.
Nende jõhkrate kirurgiliste lobotoomiaprotseduuride ajalugu oleks pidanud olema meditsiinimaailmale
hoiatavaks, ebainimlikuks eeskujuks. Aga kaugel sellest!
Ainult umbes 70 aastat hiljem on järgmine katastroof silmapiiril.
Kalifornia terapeut annab WPATHi foorumis kolleegidele aru oma vaimuhaigete patsientide kirurgilise kastreerimise
"tähelepanuväärsest tervendavast jõust", kes seeläbi said "emotsionaalse taastumise
teele" ja arvatavasti elasid õnnelikult edasi.
WPATHi sookirurgid, nagu lobotoomikud enne neid, hiilivad mööda eetilistest nõuetest, mille kohaselt peab
kirurgiline protseduur olema tõendatult ohutu ja kasulik, enne kui see võetakse kasutusele üldarstiabis.
Vähesed olemasolevad pikaajalised uuringud suguelundite kirurgia kohta näitavad märkimisväärset sotsiaalsete
funktsioonide halvenemist, suurt vaimuhaiguste arvu pärast seda ja suurenenud enesetapuriski.
Sellest hoolimata pooldavad samad organisatsioonid nagu toona, st sellised ühendused nagu APA ja AMA , alaealiste ja vaimuhaigete
täiskasvanute suguelundite amputatsiooni WPATH-kirurgide poolt.
Mõlemas ajaloolises skandaalis on enamik ohvreid kas alaealised või vaimuhaiged või mõlemad ning tehtud
operatsioonid põhjustavad püsivaid moonutusi ja puudeid.
Parimal juhul jääb meespatsientidele pärast vaginoplastikat järele õõnsus, mida tuleb kogu ülejäänud eluks laiendada,
ning samuti on seksuaalfunktsioon oluliselt vähenenud.
Vähem õnnelikud kannatavad tõsiste tüsistuste, näiteks verega täidetud basseinide, urineerimisprobleemide ja fistulite all.
Ritchie Herron, de-transitsiooni mees, kellele tehti vaginoplastika vaimse tervise kriisi ajal, kirjeldab
oma elu pärast operatsiooni kui elavat õudusunenägu.
"Niimoodi ei saa elada väärikalt," ütles tänase meditsiinilise kuriteo 32-aastane ohver, kes
kannatab pideva valu, tuimuse ja uriinihäirete all.
Lobotoomia ja suguelundite operatsiooni võrdlus
Kuigi paljusid patsiente vaevavad tüsistused ja nad kannatavad märkimisväärsete psühholoogiliste ja
suhteprobleemide all, valetavad nad avalikult ja reklaamivad, et nad on oma suguelundite operatsiooni tulemusega rahul.
Võrdluseks, paljud pered olid varem siiralt tänulikud dr Freemanile, et ta aitas nende lähedasi,
vaatamata operatsioonist põhjustatud tohutule hävingule.
Siis nagu ka praegu viitab see teatud määral enesepettusele või, nagu kardavad hollandi
teadlased, "soovmõtlemisest moonutatud õnnele".
Perekondadel, kes on andnud nõusoleku lähedase lobotoomia tegemiseks, on loomulikult stiimul
hoida kinni veendumusest, et see oli õige otsus.
Ilmsed märgid, et see ei olnud nii, jäetakse teadlikult tähelepanuta.
Paljudel noorukitel või nende vanematel ja mõjutatud täiskasvanutel võib täna olla sarnane sisemine võitlus.
Kõik olemasolevad tõendid ajast enne "soolise hügieeni" tugevat politiseerimist näitavad, et enamik
kõigist alaealistest lepib oma sooga pärast puberteeti.
Kahjuks põhineb noorte loomulik areng aga hävitatud sotsiaalsel alusel.
Oma identiteedi täiesti loomulikku otsimist, millega kaasneb rahulolematus ja kahtlused
iseenda suhtes, tõlgendatakse teadlikult sooliselt.
Meie aja lapsed on infiltreerunud. Alates lasteaiast alates julgustatakse neid oma sugu kahtluse alla seadma.
Koolitundides tõlgendatakse puberteedi täiesti loomulikku arenguprotsessi teadlikult valesti. Nimelt, et sa võisid
sündida vales kehas ja et teise soo valimine ei ole probleem.
Just see on see, mis mängib sooliste ideoloogiate ja WPATHi kätte.
Perede jagunemine ja hävitamine on sageli täiendavaks kannatuste allikaks.
Selle asemel, et oodata tasakaalustatult ja kannatlikult noore põlvkonna arengu lõppu, pooldavad WPATHi liikmed
vastutustundetult kirurgilisi sekkumisi kui ainsat ravivõimalust isegi alaealiste ja raskelt psüühikahäiretega inimeste puhul.
Nii nagu Freeman ja tema kolleegid väitsid omal ajal, et lobotoomia on ainus lootus vaestele,
õnnetutele hingedele, kes viibivad vaimuhaiglates.
Siis nagu praegu: parandamatu sandistus!
Kokkuvõte Pärast seda, kui tema viimane patsient suri 1967. aastal ajuveritsusesse, võeti Walter Freemanilt,
kes oli kaotanud populaarsuse, haigla tegevusluba ära.
Ta veetis ülejäänud päevad reisides mööda USAd, otsides üles oma patsiente ja nende perekondi, otsides tõendeid, et
tema armastatud protseduur oli aidanud, mitte kahjustanud.
Freeman nägi end raskelt vaimuhaigete "päästjana" ja uskus, et suudab anda lootusetutele lootust.
Oma karjääri kõrghetkel ei osanud ta iialgi ette kujutada, et tema imelist tervenemist
hakatakse ühel päeval halvustama ja pidama õuduseks.
Sama kehtib ka WPATHi ja selle liikmete kohta.
Inspireerituna ideest, et nad on kodanikuõiguste kangelased, kes võitlevad rõhutud eest, näevad nad end pioneeridena
meditsiinis, pakkudes abivajajatele vajalikku arstiabi.
Oleme siiski arvamusel, et tervete suguelundite kirurgiline hävitamine läheb ajalukku kui lobotoomiaga
võrdse või isegi suurema ulatusega kuritegu. Ja lihunikud ei tohi pääseda oma õiglase karistuse eest!