Varoitus: Jotkin kuvat eivät ehkä ole heikkohermoisille.
Kuten WPATH:n vuotaneista asiakirjoista kertovassa ohjelmassa mainittiin, kokonaiset lääketieteelliset
yhdistykset suorittavat sukuelinleikkauksia ihmisille, jotka kärsivät niin sanotusta sukupuolidysforiasta.
Nämä ihmiset tuntevat olonsa epämukavaksi kehossaan ja kärsivät usein psykologisista ongelmista - näin WPATH:n lääkärit ja
terapeutit kuvaavat asiaa käytännön kokemuksensa perusteella.
He "tukevat" potilaitaan nopeasti erilaisilla sukupuolenvaihdosoperaatioilla, joihin kuuluvat
sukupuolielinten keinotekoinen muodostaminen , kohdun poisto ja "yläosan leikkaus" eli naisen rintojen poisto .
Mutta ovatko tällaiset kirjaimellisesti rajut toimenpiteet todella hyödyllisiä ja tehokkaita mielenterveysongelmista kärsiville?
Vai onko syytä suureen huoleen? Otetaan oppia menneistä esimerkeistä:
Lobotomian historiasta
1900-luvun puolivälissä lääketieteen piirissä vallitsi laajalle levinnyt käsitys, että tehokkain ja
inhimillisin hoito mielisairauksiin oli lobotomia.
"Vakiomenetelmässä pään molemmille puolille porataan reikä, jonka jälkeen päähän työnnetään tylppä instrumentti
ja suoritetaan kaarenmuotoinen pyörivä liike, joka tuhoaa huomattavan määrän aivomateriaalia.
Toisessa toimenpiteessä kirurginen laite työnnetään silmän ja aivot erottavan ohuen rakenteen läpi
silmäkuopan kautta aivoihin ja myös liikutetaan sitä kaaressa."
Heiko Schöning siteeraa Davisonia ja Nealea kirjassaan "Game Over".
Vuonna 1941 New York Times kertoi, että lobotomiapotilailla "(...) huolet, vainokompleksit, itsemurhataipumukset,
pakkomielteet, päättämättömyys ja hermostunut jännitys leikataan kirjaimellisesti
veitsellä pois päästä uudella aivojen leikkauksella."
Kirurgisen silpomisen raakuutta ei mainittu.
Koska "(...) lobotomia teki aluksi psykiatrisissa laitoksissa olevista ihmisistä rauhallisempia (...)", Schöning jatkaa, mikä
aluksi antoi raa'alle operaatiolle ihmeparannuksen vaikutelman.
Ilmeisistä vaaroista ja tuhoisista sivuvaikutuksista huolimatta lääketieteellinen yhteisö otti lobotomian nopeasti
omakseen erilaisten mielenterveyshäiriöiden, kuten masennuksen, pakko-oireisen häiriön, epilepsian ja skitsofrenian hoitona.
Lobotomisteja eli lääkäreitä, jotka tekivät tämän leikkauksen, ei parjattu, vaan monet arvostivat heitä suuresti.
Antonio Moniz, lobotomian keksijä, sai Nobelin palkinnon vuonna 1949 lääketieteellisestä työstään.
Walter Freeman ja James Watts, jotka tekivät toimenpiteen tunnetuksi Yhdysvalloissa, saivat lämpimän vastaanoton
American Medical Associationin (AMA) vuosikokouksissa, joissa he pitivät näyttelyitä aivoja silpovista toimenpiteistään.
Peter Bregginin mukaan Freemania siteerataan seuraavasti:
"Psykokirurgia saavuttaa menestyksensä murskaamalla mielikuvituksen, tylsyttämällä tunteet,
tuhoamalla abstraktin ajattelun ja luomalla robottimaisen, hallittavissa olevan yksilön."
Koska tuohon aikaan pidettiin epäeettisenä arvostella kollegoita, arvostettu New England Journal of
Medicine -lehti antoi menettelylle tieteellisen pätevyyden:
Se julkaisi artikkelin, jossa todettiin, että operaatio perustui "(...) vankkoihin fysiologisiin havaintoihin".
Myös iltapäivälehdistöllä oli ratkaiseva rooli.
Seuraavien viiden vuoden aikana lobotomia oli usein esillä suosituissa yhdysvaltalaisissa
julkaisuissa, kuten Reader's Digest, Time ja Newsweek.
Raportointi oli yleisesti ottaen myönteistä ja vähätteli toimenpiteen barbaarista todellisuutta.
Yksikään tärkeimmistä amerikkalaisista lääketieteellisistä yhdistyksistä, kuten American Psychiatric
Association (APA) ja American Medical Association (AMA), ei ollut virallisesti vastustanut menettelyä.
Epätoivoiset potilaat ja heidän perheensä pyysivät lobotomiaa luettuaan nämä artikkelit.
Olosuhteet mielisairaaloissa olivat tuohon aikaan surkeat, ja vaihtoehtoiset hoitomuodot, kuten insuliinikoomahoito
(hypoglykemian keinotekoinen aiheuttaminen insuliinia antamalla, minkä jälkeen potilas vaipuu muutamaksi minuutiksi koomaan) ja
sähköshokkihoito (sähkövirran johtaminen aivojen läpi sekunnin ajan nukutuksessa "terapeuttisen" kouristuskohtauksen
aikaansaamiseksi), olivat myös ankaria ja usein väkivaltaisia.
Tämä johti siihen, että lobotomian barbaarinen luonne ja siihen liittyvät sivuvaikutukset jäivät tahallisesti täysin huomiotta.
Toimenpide saattaa potilaat usein "kirurgisesti aikaansaadun lapsuuden" tilaan.
Freeman keksi "transorbitaalilobotomian", jossa jääpiikkiä muistuttava kirurginen
instrumentti iskettiin potilaan silmäkuopan läpi aivoihin.
Hän piti menetelmäänsä onnistuneena, jos hänen potilaansa voisivat lähteä laitoksesta ja heitä voitaisiin
hoitaa kotona "kotivammaisen tai lemmikin tasolla".
Hän oli myös vakuuttunut siitä, että mitä aikaisemmin leikkaus tehdään, sitä parempi, ja kampanjoi sen
puolesta, että se olisi ensimmäinen hoitovaihtoehto henkilöille, joilla on vain lievä mielisairaus.
Onnistumisen kyseenalainen mittari ei kuitenkaan toteutunut: Osa potilaista jäi pysyvästi
vammautuneiksi ja noin 15 prosenttia kuoli.
Freemanin potilaista onnekkaimmat onnistuivat elämään puoliksi itsenäistä elämää ja ottamaan vastaan vähän ammattitaitoa
vaativia töitä, mutta useimmat eivät olleet yhtä onnekkaita.
Monien pitkäaikainen muisti tuhoutui, ja he joutuivat kamppailemaan yksinkertaisimpienkin tehtävien
kanssa. Monet jäivät vammaisiksi loppuelämäkseen.
Luultavasti Freemanin törkein rikos oli se, että hän teki lapsille transorbitaalilobotomioita, yhteensä
19 kappaletta, joista 11 kuvattiin hänen vuonna 1950 julkaistussa kirjassaan "Psychosurgery" .
Nuorin lapsi oli vain nelivuotias. Kaksi 11 lapsesta kuoli aivoverenvuotoon.
Vasta kun New York Times ilmoitti raportissaan, että "kirurgit suhtautuvat aivoleikkauksiin nykyään yhtä
varauksettomasti kuin umpilisäkkeen poistamiseen", alkoi toimenpiteen vastustaminen alkaa vakavia piirteitä saada.
Psykiatrisissa laitoksissa olevista potilaista, jotka aluksi rauhoittuivat, "(...) tuli
sitten tylsempiä, apaattisempia ja kuolivat" .
Kriitikot viittasivat lopulta monilla potilailla ilmenneisiin vakaviin sivuvaikutuksiin, ilmaisivat huolensa onnistumisen
mittaamiseen käytetyistä kriteereistä ja syyttivät kirurgien suorittaneen
toimenpiteet ilman edeltävää psykiatrista arviointia.
Inhimillisten hoitovaihtoehtojen puute - tai pikemminkin sokea piittaamattomuus menetelmän raakuudesta -
sai kuitenkin psykiatrit ja perheet turvautumaan tällaisiin epätoivoisiin toimenpiteisiin.
Klooripromatsiinilääkkeen keksiminen 1950-luvulla aiheutti lobotomian äkillisen vähenemisen.
Kirjassaan Heiko Schöning meni jopa niin pitkälle, että hän puhui jääpiikkipersoonallisuuden tuhoutumisesta.
Schöningin mukaan noin 35 000 ihmistä silvottiin lobotomialla Yhdysvalloissa vuosina 1936-1978.
Maailmanlaajuisesti uhreja arvioidaan olevan noin miljoona.
Ei ollut harvinaista, että tällaisia menetelmiä käytettiin vastarinnan murtamiseksi vankiloissa tai kansalaistottelemattomien
eli vallitsevan järjestelmän arvostelijoiden keskuudessa.
"Sen lisäksi, että aivokirurgiaa on käytetty psykiatristen potilaiden hoidossa, sen avulla on alusta alkaen
pyritty ratkaisemaan sosiaalisia ongelmia aivokirurgian avulla.
Tästä alkaa psykokirurgian varsinainen käyttö järjestäytyneessä rikollisuudessa.
Eräs brittiläinen lääkäri oli jo 1900-luvun alussa ehdottanut, että kaivostyöläisten
lakkoilutahto poistettaisiin aivoleikkauksella (...).
Jääpiikkimenetelmän lisäksi (...) on nyt olemassa useita kehittyneempiä psykokirurgisia toimenpiteitä.
(...) Tätä kehitystä tehdään edelleen eri puolilla maailmaa.
Kaikilla menetelmillä on yksi yhteinen piirre: ne tuhoavat pysyvästi aivojen osia.
Psykokirurgia on edelleen hyvin suosittua, vaikka sen hyödyttömyys sosiaaliterapeuttisiin tarkoituksiin on nyt todistettu." .
Sukupuolielinten leikkauksen olemassaolo
Jo se, että lääketieteelliset yhdistykset julistivat Freemanin barbaarisen menetelmän tieteellisesti
päteväksi, osoittaa korkeimman asteen rikollista omantunnon puutetta ja rikollista energiaa.
Näiden raakojen kirurgisten lobotomiatoimenpiteiden historian olisi pitänyt toimia pelotteena ja epäinhimillisenä
esimerkkinä lääketieteelliselle maailmalle. Mutta kaukana siitä!
Vain noin 70 vuotta myöhemmin seuraava katastrofi on näköpiirissä.
Eräs kalifornialainen terapeutti raportoi WPATH:n foorumissa kollegoilleen kirurgisen kastraation "huomattavasta parantavasta
voimasta" hänen mielisairaille potilailleen, jotka näin saatiin "henkisen toipumisen tielle" ja jotka
oletettavasti elivät onnellisina elämänsä loppuun asti.
WPATH-sukupuolikirurgit, kuten lobotomistit ennen heitä, kiertävät eettisiä vaatimuksia, joiden mukaan kirurgisen
toimenpiteen on oltava todistetusti turvallinen ja hyödyllinen, ennen kuin se otetaan käyttöön yleislääketieteessä.
Sukupuolielinten kirurgiaa koskevat muutamat olemassa olevat pitkäaikaistutkimukset osoittavat, että sosiaalinen toimintakyky
on heikentynyt huomattavasti, että psyykkisten sairauksien määrä on suuri ja että itsemurhariski on lisääntynyt.
Kuitenkin samat järjestöt kuin tuolloin, eli APA:n ja AMA:n kaltaiset yhdistykset tukevat alaikäisten ja
psyykkisesti sairaiden aikuisten sukupuolielinten amputointia WPATH-kirurgien toimesta.
Molemmissa historiallisissa skandaaleissa suurin osa uhreista on joko alaikäisiä tai psyykkisesti sairaita
tai molempia, ja tehdyt leikkaukset aiheuttavat pysyviä epämuodostumia ja vammautumista.
Parhaimmassa tapauksessa miespotilaille jää emätinleikkauksen jälkeen ontelo, jota on laajennettava koko loppuelämäksi,
ja seksuaalinen toimintakyky heikkenee huomattavasti.
Vähemmän onnekkaat kärsivät vakavista komplikaatioista, kuten veren täyttämistä
lammikoista, virtsaamisongelmista ja fistelistä.
Ritchie Herron, joka on siirtymävammainen mies, jolle tehtiin vaginoplastia mielenterveyskriisin aikana,
kuvailee leikkauksen jälkeistä elämäänsä painajaiseksi.
"Et voi elää näin arvokkaasti", sanoi 32-vuotias tämänpäiväisen lääketieteellisen rikoksen uhri, joka kärsii
jatkuvasta kivusta, tunnottomuudesta ja virtsaamishäiriöistä.
Lobotomian ja sukuelinkirurgian vertailu
Vaikka monet potilaat kärsivät komplikaatioista ja huomattavista psykologisista ja ihmissuhdeongelmista, he
valehtelevat julkisesti ja mainostavat olevansa tyytyväisiä sukuelinleikkauksen tulokseen.
Vertailun vuoksi monet perheet olivat ennen vilpittömästi kiitollisia tohtori Freemanille siitä, että
hän auttoi heidän läheisiään leikkauksen aiheuttamista valtavista tuhoista huolimatta.
Silloin kuten nytkin se viittaa tietynasteiseen itsepetokseen tai, kuten alankomaalaiset tutkijat
pelkäävät, "toiveajattelun vääristämään onnellisuuteen".
Perheillä, jotka ovat suostuneet läheisensä lobotomiaan, on luonnollisesti kannustin pitää
kiinni vakaumuksesta, että päätös oli oikea.
Ilmeiset merkit siitä, että näin ei ollut, jätetään tarkoituksella huomiotta.
Monilla nuorilla tai heidän vanhemmillaan ja aikuisilla, joita asia koskee, saattaa
olla samanlainen sisäinen kamppailu edessään.
Kaikki saatavilla olevat todisteet ajalta ennen kuin "sukupuolihype" politisoitui voimakkaasti, osoittavat, että
suurin osa alaikäisistä hyväksyy sukupuolensa murrosiän jälkeen.
Valitettavasti nuorten luonnollinen kehitys perustuu kuitenkin tuhoutuneeseen sosiaaliseen perustaan.
Täysin luonnollinen oman identiteetin etsintä, johon liittyy tyytymättömyyttä ja epäilyksiä itsestä,
alistetaan tarkoituksellisesti sukupuolittuneelle tulkinnalle.
Aikamme lapset on soluttauduttu. Päiväkodista lähtien heitä kannustetaan kyseenalaistamaan sukupuolensa.
Koulun oppitunneilla murrosiän täysin luonnollinen kehitysprosessi tulkitaan tarkoituksellisesti väärin.
Nimittäin, että olet saattanut syntyä väärään kehoon ja että eri sukupuolen valitseminen ei ole ongelma.
Juuri tämä on sukupuoliideologian ja WPATH:n käsissä.
Perheiden jakautuminen ja tuhoutuminen ovat usein ylimääräinen kärsimyksen lähde.
Sen sijaan, että WPATH:n jäsenet odottaisivat kehityksen loppua tasapainoisesti ja kärsivällisesti nuoren sukupolven kanssa, he
puolustavat vastuuttomasti kirurgisia toimenpiteitä ainoana hoitovaihtoehtona jopa alaikäisten
ja vakavasti mielenterveysongelmaisten kohdalla.
Aivan kuten Freeman ja hänen kollegansa väittivät tuolloin, että lobotomia oli ainoa toivo
mielisairaaloissa oleville onnettomille sieluparkoille.
Silloin kuten nytkin: korjaamaton silpominen!
Johtopäätös Kun hänen viimeinen potilaansa oli kuollut aivoverenvuotoon vuonna 1967, Walter
Freemanin suosion menettänyt sairaalalupa peruutettiin.
Hän vietti loppupäivänsä matkustellen eri puolilla Yhdysvaltoja, etsien potilaita ja heidän perheitään ja
etsien todisteita siitä, että hänen rakas toimenpiteensä oli auttanut, ei vahingoittanut.
Freeman piti itseään vakavasti mielisairaiden "pelastajana" ja uskoi voivansa antaa toivoa toivottomille.
Uransa huipulla hän ei olisi voinut kuvitellakaan, että hänen ihmeellistä parantumistaan jonain
päivänä halveksittaisiin ja pidettäisiin julmuutena.
Sama koskee WPATH:ta ja sen jäseniä.
Heidän ajatuksensa on innoittanut ajatusta siitä, että he ovat kansalaisoikeussankareita, jotka taistelevat sorrettujen
puolesta, ja he näkevät itsensä lääketieteen edelläkävijöinä, jotka tarjoavat tarvittavaa
lääketieteellistä hoitoa sitä tarvitseville potilaille.
Olemme kuitenkin sitä mieltä, että terveiden sukupuolielinten kirurginen tuhoaminen jää historiaan yhtä suurena tai
jopa suurempana rikoksena kuin lobotomia. Eivätkä teurastajat saa välttyä oikeudenmukaiselta rangaistukseltaan!