Upozorenje: Neke slike možda nisu prikladne za osobe sa slabim želucem.
Kao što je već spomenuto u programu o procurjelim dokumentima WPATH-a , čitave medicinske udruge bave se genitalnom
kirurgijom na osobama koje pate od takozvane rodne disforije.
Ti bi se ljudi osjećali nelagodno u svojim tijelima i često pate od psiholoških problema – tako to opisuju liječnici
i terapeuti iz WPATH-a na temelju svog praktičnog iskustva.
I odmah "podržavaju" svoje pacijente kroz razne operacije promjene spola, uključujući umjetno stvaranje spolnih organa , uklanjanje
maternice i "top kirurgiju", tj. uklanjanje ženskih dojki .
Ali jesu li takve doslovno drastične intervencije zaista korisne i učinkovite za ljude koji pate od mentalnih bolesti?
Ili postoji li razlog za ozbiljnu zabrinutost? Naučimo iz prošlih primjera:
O povijesti lobotomije
Sredinom 20. stoljeća medicinski je svijet široko vjerovao da je lobotomija
najučinkovitije i najhumanije liječenje mentalnih bolesti.
Konvencionalnom metodom buši se rupa u glavi s obje strane, zatim se uvodi tupi instrument i njime izvodi zakrivljeni
zavojni pokret, uništavajući znatnu količinu moždane tvari.
Druga metoda uključuje umetanje kirurškog uređaja kroz očnu šupljinu u mozak kroz tanku strukturu koja
odvaja oko od mozga, kao i pomicanje uređaja u obliku luka.
Davison i Neale citirani su u knjizi Heika Schöninga "Game Over".
Godine 1941. New York Times je opisao kako se pacijentima podvrgnutima lobotomiji "(...) brige, kompleksi progona,
suicidalne tendencije, opsesije, neodlučnost i nervozna napetost doslovno izrezuju iz
glave nožem zahvaljujući novoj operaciji mozga."
Brutalnost kirurškog sakaćenja nije bila spomenuta.
"Za (…) lobotomija je u početku učinila ljude u psihijatrijskim ustanovama smirenijima (…)", nastavlja Schöning, citirajući ono
što je u početku dalo brutalnoj operaciji izgled čudesnog lijeka.
Unatoč očitim opasnostima i razornim nuspojavama, medicinska zajednica brzo je prihvatila praksu lobotomije kao
liječenje raznih mentalnih poremećaja, uključujući depresiju, opsesivno-kompulzivni poremećaj, epilepsiju i shizofreniju.
Lobotomisti, odnosno liječnici koji su izvodili ovu operaciju, nisu bili omalovažavani, već su uživali visok ugled među mnogima.
Antonio Moniz, izumitelj lobotomije, dobio je Nobelovu nagradu 1949. godine za svoj doprinos medicini.
Walter Freeman i James Watts, koji su popularizirali postupak u Sjedinjenim Američkim Državama, bili su toplo dočekani na
godišnjim sastancima Američkog medicinskog udruženja (AMA) , gdje su putem izložbi pružali
informacije o svojim postupcima koji mutiliraju mozak.
Prema Peteru Bregginu, Freeman je citiran kako kaže:
"Psihokirurgija postiže svoj uspjeh razbijanjem mašte, otupljivanjem emocija, uništavanjem apstraktnog
razmišljanja i stvaranjem robotskog, kontrolabilnog pojedinca."
Budući da se u to vrijeme smatralo neetičnim kritizirati kolege liječnike, prestižni časopis New England
Journal of Medicine dao je znanstvenu valjanost postupku:
Objavio je članak u kojem se navodi da je operacija bila utemeljena "(...) na čvrstim fiziološkim opažanjima".
Tabloidni tisak također je odigrao presudnu ulogu.
Tijekom sljedećih pet godina lobotomija je često bila obrađivana u popularnim američkim
publikacijama kao što su Reader's Digest, Time i Newsweek.
Izvještavanje je bilo uglavnom pozitivno i umanjivalo je barbarsku stvarnost postupka.
Nijedna od glavnih američkih medicinskih udruga, uključujući Američko psihijatrijsko udruženje (APA) i Američko medicinsko
udruženje (AMA), nije se službeno usprotivila toj proceduri.
Očajni pacijenti i njihove obitelji zatražili su lobotomije nakon čitanja ovih članaka.
Uvjeti u psihijatrijskim ustanovama u to vrijeme bili su očajni, a alternativne metode liječenja poput
terapije inzulinom komom i elektrokonvulzivne terapije bile su također surowe i često nasilne.
To je dovelo do snažnog, namjernog sljepila prema barbarskoj prirodi lobotomije i njezinim popratnim nuspojavama.
Postupak je često pacijente dovodio u stanje "kirurški induciranog djetinjstva".
Freeman je izumio "transorbitalnu lobotomiju", pri kojoj je kirurški instrument nalik na ledeni
čekić zabijen u pacijentov mozak kroz očnu šupljinu.
Smatrao je svoj tretman uspješnim ako su njegovi pacijenti mogli napustiti ustanovu i biti zbrinuti kod
kuće "na razini kućnog invalida ili kućnog ljubimca".
Također je bio uvjeren da što se postupak ranije izvede, to je ishod bolji, te je zagovarao da se operacija razmotri kao prva
opcija liječenja za osobe s tek blagim mentalnim poremećajima.
Međutim, upitna mjera uspjeha nije se ostvarila: neki su pacijenti ostali trajno onesposobljeni, a oko 15% ih je umrlo.
Najsretniji od Freemanovih pacijenata uspjeli su voditi prilično neovisne živote i zaposliti se na
poslovima niskih vještina, ali većina nije bila tako sretna.
Mnogi su pretrpjeli oštećenje dugoročnog pamćenja i mučili su se čak i s najjednostavnijim
zadacima. Priličan broj ostao je trajno onesposobljen.
Freemanov najteži zločin bio je što je na djeci izvodio transorbitalne lobotomije, ukupno 19, od kojih je 11
opisao u izdanju svoje knjige Psihokirurgija iz 1950. godine.
Najmlađe dijete imalo je samo četiri godine. Dvoje od jedanaestero djece umrlo je od moždanih krvarenja.
Tek kada je New York Times u svom izvještaju naveo da "kirurzi sada imaju jednako malo brige oko operacije
mozga koliko i oko uklanjanja slijepog crijeva", počela se oblikovati ozbiljna oporba tom postupku.
Za pacijente u psihijatrijskim ustanovama, koji su se isprva smirili, "(...) zatim su postali tromiji, apatični i umrli" .
Kritičari su napokon ukazali na ozbiljne nuspojave koje su iskusili mnogi pacijenti, izrazili zabrinutost zbog
kriterija koji se koriste za mjerenje uspjeha i optužili kirurge da izvode zahvate bez prethodne psihijatrijske procjene.
Međutim, nedostatak humanijih alternativa – ili, bolje rečeno, slijepo zanemarivanje brutalnosti metode – potaknuo je psihijatre
i obitelji da se unatoč svemu okrenu takvim očajničkim mjerama.
Tek je izum lijeka klorpromazina u 1950-ima potaknuo naglo opadanje lobotomije.
U svojoj knjizi Heiko Schöning je čak otišao toliko daleko da je govorio o uništavanju osobnosti ledenim bodljom.
Prema Schöningu, oko 35.000 ljudi je bilo unakaženo lobotomijom u SAD-u između 1936. i 1978. godine.
Širom svijeta broj žrtava procjenjuje se na oko milijun.
Nije bilo neuobičajeno da se takve metode koriste za slamanje otpora, bilo u zatvorima ili protiv građanske
neposlušnosti, tj. kritičara prevladavajućeg sustava.
Osim njegove primjene u liječenju osoba s psihijatrijskim poremećajima, od samog početka postojale su nastojanja da
se društveni problemi riješe kirurškim zahvatima na mozgu.
Ovdje započinje stvarna primjena psihokirurgije u organiziranom kriminalu.
Na početku 20. stoljeća jedan je britanski liječnik već predložio uklanjanje spremnosti
rudara na štrajk kirurškim zahvatom na mozgu (...).
Osim metode ledenog čavlića (...), sada postoji niz sofisticiranijih psihokirurških postupaka.
(…) Na ovim se razvojnim dostignućima i danas radi i koriste se diljem svijeta.
Sve metode imaju jednu zajedničku stvar: trajno uništavaju dijelove mozga.
Psihokirurgija i dalje je vrlo popularna, unatoč sada dokazanoj beskorisnosti za svrhe socijalne terapije.
Trenutno stanje genitalne kirurgije
Sama činjenica da su medicinske udruge proglasile Freemanovu barbarsku metodu znanstveno valjanom dokazuje
najvišu razinu kriminalne nepažnje i kriminalne energije.
Povijest ovih brutalnih kirurških zahvata poznatih kao lobotomija trebala je poslužiti kao upozoravajući,
nečovječan primjer medicinskom svijetu. Ali daleko od toga!
Samo otprilike 70 godina kasnije, nadvija se još jedna katastrofa.
Kalifornijska terapeutkinja na forumu WPATH govori svojim kolegama o "izvanrednoj iscjeljujućoj moći" kirurške kastracije
za svoje pacijente s mentalnim poremećajima, koji su time stavljeni "na put emocionalnog
oporavka" i navodno su živjeli sretno zauvijek.
Poput lobotomista prije njih, WPATH-ovi kirurzi za rodni identitet zaobilaze etički zahtjev da kirurški
zahvat mora biti dokazan siguran i koristan prije nego što se uvede u opću medicinsku praksu.
Nekoliko dugoročnih studija o genitalnoj kirurgiji koje postoje pokazuju značajna oštećenja socijalnog
funkcioniranja, visoke stope mentalnih bolesti nakon zahvata i povećan rizik od samoubojstva.
Unatoč tome, iste organizacije kao i prije, odnosno udruge poput APA-e i AMA-e , i dalje zagovaraju
genitalnu mutilaciju maloljetnika i mentalno oboljelih odraslih od strane kirurga WPATH-a.
U oba povijesna skandala većina žrtava su ili maloljetnici ili mentalno bolesni, ili oboje, a izvedene operacije
rezultiraju trajnim oštećenjem izgleda i invaliditetom.
U najboljem slučaju, muški pacijenti koji su podvrgnuti kirurškoj rekonstrukciji vagine (vaginoplastika) ostaju s
šupljinom koju moraju širiti do kraja života, kao i s drastično smanjenom seksualnom funkcijom.
Manje sretni pate od ozbiljnih komplikacija kao što su zdjelice pune krvi, poteškoće s mokrenjem i fistule.
Ritchie Herron, detransicijski muškarac koji je tijekom krize mentalnog zdravlja podvrgnut vaginoplastici,
opisuje svoj život nakon operacije kao živu noćnu moru.
"Ne možeš ovako živjeti dostojanstveno," rekao je 32-godišnji žrtvenik današnjeg medicinskog zločina, koji pati
od stalne boli, utrnulosti i poremećaja mokraćnog sustava.
Usporedba lobotomije i genitalne kirurgije
Iako mnogi pacijenti pate od komplikacija i imaju znatne psihološke teškoće i probleme u odnosima,
javno im se laže i govori im se da su zadovoljni rezultatima svoje genitalne operacije.
U usporedbi, brojne su obitelji ranije iskreno bile zahvalne dr. Freemanu što je pomogao njihovim rođacima, unatoč
ogromnim razornim posljedicama koje je izazvala operacija.
Tada kao i sada, to sugerira određenu razinu samoprevaravanja ili, kako se boje nizozemski
istraživači, "sreću iskrivljenu poželjnim razmišljanjem".
Obitelji koje su pristale na lobotomiju voljene osobe prirodno imaju poticaj držati se uvjerenja da je to bila ispravna odluka.
Time se namjerno zanemaruju očiti znakovi da to nije bio slučaj.
Mnogi adolescenti ili njihovi roditelji, kao i pogođeni odrasli, danas se mogu suočavati sa sličnom unutarnjom borbom.
Svi dostupni dokazi iz razdoblja prije nego što je "rodna histerija" postala izrazito politizirana upućuju na to da se
većina maloljetnika pomiri sa svojim spolom nakon puberteta.
Nažalost, međutim, prirodni razvoj mladih temelji se na uništenom društvenom temelju.
Potpuno prirodna potraga za vlastitim identitetom, praćena nezadovoljstvom i sumnjom u sebe,
namjerno je podvrgnuta autoritetu rodne interpretacije.
Djeca našeg vremena bivaju infiltrirana. Od vrtića nadalje potiču ih da preispituju svoj spol.
Na školskim satovima potpuno prirodni razvojni proces puberteta namjerno se pogrešno tumači. Naime, da je netko možda
rođen u pogrešnom tijelu i da odabir drugog spola nije problem.
Ovo ide ravno u ruke rodnoj ideologiji i WPATH-u.
Raspad i uništenje obitelji često uzrokuju dodatnu patnju.
Umjesto da strpljivo i mirno čekaju da mlada generacija dosegne kraj svog razvoja, članovi WPATH-a neodgovorno zagovaraju
kiruršku intervenciju kao jedinu mogućnost liječenja, čak i za maloljetnike i osobe s teškim mentalnim poremećajima.
Baš kao što su Freeman i njegovi kolege tada tvrdili da je lobotomija jedina nada za
siromašne, nesretne duše u duševnim ustanovama.
Tada kao i sada: nepopravljiva amputacija!
Zaključak Nakon što je njegov posljednji pacijent umro od moždanog udara 1967. godine, Walteru Freemanu,
koji je pao u nemilost, oduzeta je bolnička licenca.
Preostale je dane proveo putujući diljem Sjedinjenih Američkih Država, tragajući za svojim pacijentima i
njihovim obiteljima te tražeći dokaze da im je njegova omiljena procedura pomogla, a ne naškodila.
Freeman je sebe smatrao "spasiteljem" teško mentalno oboljelih i vjerovao je da pruža nadu onima bez nade.
Na vrhuncu svoje karijere nikada ne bi mogao zamisliti da će njegovo čudesno iscjeljenje
jednog dana biti osuđivano i smatrano zločinom.
Isto vrijedi i za WPATH i njegove članove.
Inspirirani idejom da budu heroji građanskih prava koji se bore za potlačene, vide sebe kao pionire u medicini,
pružajući potrebnu medicinsku skrb pacijentima u potrebi.
Međutim, vjerujemo da će kirurško uništenje zdravih genitalija ostati upamćeno u povijesti kao zločin
jednake ili čak veće razmjere od lobotomije. A mesari ne smiju izbjeći svoju pravednu kaznu!