Vigyázat: Néhány kép nem a gyengébb idegzetűeknek való.
Amint azt a WPATH kiszivárgott dokumentumairól szóló műsorban említettük, egész orvosi egyesületek foglalkoznak
azzal, hogy nemi szervi műtéteket végezzenek az úgynevezett nemi diszfóriában szenvedő embereken.
Ezek az emberek kényelmetlenül éreznék magukat a testükben, és gyakran szenvednének pszichológiai problémáktól - így írják le a
WPATH orvosai és terapeutái gyakorlati tapasztalataik alapján.
És azonnal "támogatják" pácienseiket különböző nemváltoztató műtétekkel, beleértve a nemi szervek
mesterséges kialakítását , a méh eltávolítását és a "felső műtétet", azaz a női mellek eltávolítását .
De vajon az ilyen szó szerint drasztikus beavatkozások valóban hasznosak és hatékonyak a mentális egészségben szenvedők számára?
Vagy van okunk aggodalomra? Tanuljunk a múlt példáiból:
A lobotómia történetéről
A 20. század közepén az orvosi világban elterjedt az a nézet, hogy a mentális betegségek
leghatékonyabb és leghumánusabb kezelése a lobotómia.
"A szokásos módszer során a fej mindkét oldalán lyukat fúrnak, majd egy tompa eszközt vezetnek be, és egy ív alakú forgó mozgást
végeznek, amely jelentős mennyiségű agyi anyagot pusztít el.
Egy másik eljárás abból áll, hogy a szemet és az agyat elválasztó vékony struktúrán keresztül egy sebészeti eszközt vezetnek
be az agyba a szemgödrön keresztül, és azt is ívesen mozgatják."
Davisont és Neale-t így idézi Heiko Schöning "Game Over" című könyvében.
1941-ben a New York Times leírta, hogy a lobotómiás betegeknél "(...) az aggodalmakat, üldözési mániákat, öngyilkossági
hajlamokat, rögeszméket, határozatlanságot és idegfeszültséget szó szerint késsel vágják ki a fejből egy új agyműtéttel".
A sebészeti csonkítás brutalitását nem említették.
Mert "(...) a lobotómia kezdetben nyugodtabbá tette a pszichiátriai intézetekben lévő embereket (...)"
- folytatja Schöning, ami kezdetben csodaszerű gyógymód látszatát keltette a brutális műtétnek.
A nyilvánvaló veszélyek és a pusztító mellékhatások ellenére az orvosi közösség gyorsan felkarolta a lobotómia gyakorlatát,
mint a különböző mentális rendellenességek, köztük a depresszió, a kényszerbetegség, az epilepszia és a skizofrénia kezelését.
A lobotomistákat, vagyis azokat az orvosokat, akik ezt a műtétet végezték, nem becsmérelték, hanem sokan nagyra becsülték őket.
Antonio Moniz, a lobotómia feltalálója 1949-ben Nobel-díjat kapott az orvostudományhoz való hozzájárulásáért.
Walter Freeman és James Watts, akik az Egyesült Államokban népszerűsítették az eljárást, szívélyes fogadtatásban
részesültek az Amerikai Orvosi Szövetség (AMA) éves találkozóin, ahol kiállításokat rendeztek az agycsonkító eljárásokról.
Peter Breggin szerint Freemant a következőképpen idézi:
"A pszichosebészet úgy éri el sikerét, hogy szétzúzza a képzeletet, eltompítja az érzelmeket, megsemmisíti az absztrakt
gondolkodást, és robotszerű, irányítható egyént hoz létre."
Mivel abban az időben etikátlannak tartották az orvoskollégák kritizálását, a tekintélyes "New England Journal of
Medicine" tudományos érvényességet adott az eljárásnak:
Közölt egy cikket, amely szerint a műtét "(...) megalapozott élettani megfigyeléseken alapult".
A bulvársajtó is meghatározó szerepet játszott.
A következő öt évben a lobotómia gyakran szerepelt olyan népszerű amerikai kiadványokban,
mint a Reader's Digest, a Time és a Newsweek.
A tudósítások általában pozitívak voltak, és lekicsinyelték a beavatkozás barbár valóságát.
Egyik nagy amerikai orvosi szövetség, köztük az Amerikai Pszichiátriai Társaság (APA) és az Amerikai Orvosi
Szövetség (AMA) sem ellenezte hivatalosan az eljárást.
A kétségbeesett betegek és családtagjaik e cikkek elolvasása után lobotómiát kértek.
Az elmegyógyintézetekben akkoriban siralmas körülmények uralkodtak, és az olyan alternatív kezelések,
mint az inzulinkóma-terápia és az elektrosokk-terápia szintén durva és gyakran erőszakos volt.
Ez erős, szándékos vakságot eredményezett a lobotómia barbár természete és a kapcsolódó mellékhatások iránt.
Az eljárás gyakran a "sebészileg kiváltott gyermekkor" állapotába helyezte a betegeket.
Freeman találta fel a "transzorbitális lobotómiát", amelynek során egy jégcsákányra emlékeztető sebészeti
eszközt ütöttek a beteg szemüregén keresztül az agyba.
Módszerét akkor tartotta sikeresnek, ha betegei elhagyhatják az intézményt, és otthonukban "egy házi
beteg vagy egy háziállat szintjén" ápolhatják őket.
Meg volt győződve arról is, hogy minél korábban végzik el a műtétet, annál jobb, és azért kampányolt,
hogy ez legyen az első kezelési lehetőség a csak enyhe mentális betegségben szenvedők számára.
A siker kétes mércéje azonban elmaradt: A betegek egy része tartósan rokkant maradt, és körülbelül 15 %-uk meghalt.
Freeman legszerencsésebb betegei félig-meddig önálló életet tudtak élni és alacsonyan képzett munkát
vállalni, de a legtöbbjük nem volt ilyen szerencsés.
Sokaknak tönkrement a hosszú távú memóriája, és még a legegyszerűbb feladatokkal is nehezen boldogultak.
Sokan életük hátralévő részében rokkantak maradtak.
Freeman talán legsúlyosabb bűne az volt, hogy transzorbitális lobotómiát végzett gyermekeken, összesen 19-et, amelyek közül
11-et a "Psychosurgery" című könyvének 1950-es kiadásában írt le.
A legfiatalabb gyermek mindössze négyéves volt. A 11 gyermek közül kettő agyvérzésben halt meg.
Csak akkor kezdett komolyan kialakulni az eljárás elleni ellenállás, amikor a New York Times beszámolójában kijelentette,
hogy "a sebészeknek ma már olyan kevés aggályuk van az agyműtétekkel kapcsolatban,
mint a vakbél eltávolításával kapcsolatban".
A pszichiátriai intézetekben lévő betegek számára, akik kezdetben nyugodtabbak lettek, "(...)
aztán tompábbak, apatikusabbak lettek és meghaltak" .
A kritikusok végül rámutattak a sok betegnél fellépő súlyos mellékhatásokra, aggályaiknak adtak hangot a sikeresség mérésére
használt kritériumokkal kapcsolatban, és azzal vádolták a sebészeket, hogy az eljárásokat
előzetes pszichiátriai értékelés nélkül hajtották végre.
A humánus kezelési alternatívák hiánya - vagy inkább a módszer brutalitásának vak semmibe vétele - azonban arra
késztette a pszichiátereket és a családokat, hogy mégis ilyen kétségbeesett intézkedésekhez folyamodjanak.
Az 1950-es években a klórpromazin feltalálása váltotta ki a lobotómia hirtelen hanyatlását.
Heiko Schöning könyvében még odáig is elment, hogy jégcsákányos személyiségrombolásról beszél.
Schöning szerint 1936 és 1978 között mintegy 35 000 embert csonkítottak meg lobotómiával az Egyesült Államokban.
Az áldozatok számát világszerte körülbelül egymillióra becsülik.
És nem volt ritka, hogy ilyen módszereket alkalmaztak az ellenállás megtörésére, akár börtönökben,
akár polgári engedetlenséget tanúsítók, azaz az uralkodó rendszer kritikusai körében.
"A pszichiátriai betegeknél való alkalmazásán kívül már a kezdetektől fogva voltak olyan törekvések, amelyek társadalmi
problémák megoldására irányultak az agysebészet segítségével.
Itt kezdődik a pszichosebészet tényleges felhasználása a szervezett bűnözésben.
A 20. század elején egy brit orvos már javasolta, hogy agyműtéttel távolítsák el a bányászok sztrájkakaratát (...).
A jégcsákányos módszer mellett (...) ma már számos kifinomultabb pszichosebészeti beavatkozás is létezik.
(...) Ezeken a fejlesztéseken még ma is dolgoznak világszerte.
Minden módszerben egy dolog közös: tartósan elpusztítják az agy egyes részeit.
A pszichosebészet még mindig nagyon népszerű, annak ellenére, hogy mára bebizonyosodott,
hogy szociálterápiás célokra használhatatlan."
Nemi szervi műtét jelenléte
Maga az a tény, hogy az orvosi egyesületek Freeman barbár módszerét tudományosan érvényesnek nyilvánították, a
lelkiismeretlenség és a bűnös energia legmagasabb fokát mutatja.
E brutális, sebészi lobotómiai eljárások történetének elrettentő, embertelen példaként kellett volna
szolgálnia az orvosi világ számára. De távolról sem!
Csak mintegy 70 évvel később, a következő katasztrófa már a láthatáron van.
Egy kaliforniai terapeuta a WPATH fórumán számol be kollégáinak a sebészeti kasztráció "figyelemre méltó gyógyító erejéről"
mentálisan beteg betegei esetében, akik így "az érzelmi felépülés útjára" léptek, és
feltehetően boldogan éltek, amíg meg nem haltak.
A WPATH nemi sebészei, akárcsak a lobotomisták előttük, kijátsszák azokat az etikai követelményeket, amelyek szerint egy
sebészeti eljárásnak bizonyítottan biztonságosnak és előnyösnek kell lennie, mielőtt bevezetik az általános orvosi gyakorlatba.
A nemi szervi műtétekkel kapcsolatos kevés létező hosszú távú tanulmány a szociális működés jelentős károsodását,
az azt követő mentális betegségek magas arányát és az öngyilkosság megnövekedett kockázatát mutatja.
Ennek ellenére ugyanazok a szervezetek, mint akkor, azaz az olyan egyesületek, mint az APA és az AMA támogatják a
kiskorúak és a mentálisan beteg felnőttek WPATH sebészek által végzett nemi szervi amputációját.
Mindkét történelmi botrányban az áldozatok többsége kiskorú vagy elmebeteg, vagy mindkettő, és az elvégzett
műtétek maradandó torzulást és fogyatékosságot okoznak.
A legjobb esetben a férfi páciensek a hüvelyplasztika után egy olyan üreget hagynak maguk után, amelyet
életük hátralévő részében tágítaniuk kell, valamint drasztikusan csökkent a szexuális funkciójuk.
A kevésbé szerencsések súlyos szövődményektől szenvednek, mint például vérrel teli tócsák, vizelési problémák és sipolyok.
Ritchie Herron, egy transzvesztita férfi, aki egy mentális egészségügyi válság során vaginoplasztikán
esett át, a műtét utáni életét élő rémálomként írja le.
"Ilyen méltósággal nem lehet élni" - mondta a mai orvosi bűncselekmény 32 éves áldozata, aki állandó
fájdalomtól, zsibbadtságtól és vizelési zavaroktól szenved.
A lobotómia és a nemi szervi műtét összehasonlítása
Bár sok pácienst komplikációk gyötörnek, és jelentős pszichológiai és párkapcsolati nehézségekkel
küzdenek, nyilvánosan hazudnak és azt hirdetik, hogy elégedettek a nemi szervi műtét eredményével.
Ehhez képest sok család őszintén hálás volt Dr. Freemannek, amiért a műtét okozta hatalmas
pusztítás ellenére is segített szeretteinek.
Akkor is, mint most, ez bizonyos fokú önbecsapásra utal, vagy ahogy a holland kutatók tartanak
tőle, "a vágyálmok által eltorzított boldogságra".
Azok a családok, akik beleegyeztek egy szerettük lobotómiájába, természetesen arra ösztönözve vannak, hogy ragaszkodjanak
ahhoz a meggyőződéshez, hogy ez volt a helyes döntés.
A nyilvánvaló jeleket, hogy ez nem így van, szándékosan figyelmen kívül hagyják.
Sok serdülő vagy szüleik és az érintett felnőttek ma hasonló belső küzdelemmel nézhetnek szembe.
Minden rendelkezésre álló bizonyíték a "gender hype" nagymértékű politizálása előtti időkből arra utal, hogy a
kiskorúak többsége a serdülőkor után megbékél a nemével.
Sajnos azonban a fiatalok természetes fejlődése egy lerombolt társadalmi alapon nyugszik.
A saját identitás teljesen természetes keresését, amelyet az önmagunkkal kapcsolatos elégedetlenség és kétségek
kísérnek, szándékosan alávetik a nemek szerinti értelmezésnek.
Korunk gyermekei beszivárogtak. Már az óvodától kezdve arra ösztönzik őket, hogy megkérdőjelezzék nemüket.
Az iskolai órákon a pubertás teljesen természetes fejlődési folyamatát szándékosan félreértelmezik.
Nevezetesen, hogy lehet, hogy rossz testbe születtél, és hogy a másik nem választása nem probléma.
Pontosan ez az, ami a gender-ideológia és a WPATH kezére játszik.
A családok széthullása és tönkretétele gyakran a szenvedés további forrása.
Ahelyett, hogy kiegyensúlyozottan és türelemmel kivárnák a fejlődés végét a fiatal generációval, a WPATH tagjai felelőtlenül
a sebészeti beavatkozások mint egyetlen kezelési lehetőség mellett érvelnek, még a
kiskorúak és a súlyos mentális betegek esetében is.
Mint ahogy Freeman és kollégái is azt állították annak idején, hogy a lobotómia az egyetlen remény a szegény,
szerencsétlen lelkek számára az elmegyógyintézetekben.
Akkor is, mint most: helyrehozhatatlan csonkítás!
Következtetés Miután 1967-ben utolsó betege agyvérzésben meghalt, a kegyvesztett Walter Freeman visszavonta kórházi engedélyét.
Napjai hátralévő részét azzal töltötte, hogy az Egyesült Államokban utazgatva felkutatta betegeit és
családjaikat, bizonyítékot keresve arra, hogy szeretett eljárása segített, nem pedig ártott.
Freeman a súlyos elmebetegek "megmentőjének" tekintette magát, és úgy vélte, reményt adhat a reményteleneknek.
Pályafutása csúcsán nem is gondolta volna, hogy csodálatos gyógyulását egy napon megvetik és atrocitásnak tekintik majd.
Ugyanez vonatkozik a WPATH-ra és tagjaira is.
Az elnyomottakért harcoló polgárjogi hősök gondolatától inspirálva az orvostudomány úttörőinek tekintik magukat, akik a
rászoruló betegeknek biztosítják a szükséges orvosi ellátást.
Véleményünk szerint azonban az egészséges nemi szervek sebészi megsemmisítése a lobotómiával azonos vagy még nagyobb
súlyú bűncselekményként fog bevonulni a történelembe. És a mészárosok nem kerülhetik el jogos büntetésüket!