Įspėjimas: kai kurie paveikslėliai gali būti skirti ne silpnų nervų žmonėms.
Kaip minėta laidoje apie nutekintus WPATH dokumentus, ištisos medikų asociacijos užsiima lytinių organų operacijų atlikimu
žmonėms, kenčiantiems nuo vadinamosios lyties disforijos.
Šie žmonės savo kūnuose jaučiasi nepatogiai ir dažnai kenčia nuo psichologinių problemų - taip WPATH gydytojai
ir terapeutai tai apibūdina iš savo praktinės patirties.
Ir jie nedelsdami "padeda" savo pacientėms atlikti įvairias lyties keitimo operacijas, įskaitant dirbtinį lytinių
organų formavimą , gimdos pašalinimą ir "viršutinės dalies operaciją", t. y. moteriškų krūtų pašalinimą .
Tačiau ar tokios tiesiog drastiškos intervencijos iš tiesų yra naudingos ir veiksmingos psichikos ligoniams?
O gal yra rimtas pagrindas nerimauti? Pasimokykime iš praeities pavyzdžių:
Apie lobotomijos istoriją
XX a. viduryje medicinos pasaulyje buvo plačiai paplitęs įsitikinimas, kad veiksmingiausias ir
humaniškiausias psichikos ligų gydymas yra lobotomija.
"Taikant standartinį metodą abiejose galvos pusėse išgręžiama skylė, į ją įdedamas bukas instrumentas ir atliekami lanko formos
sukamieji judesiai, kurie sunaikina nemažai smegenų medžiagos.
Kita procedūra - per ploną akį ir smegenis skiriančią struktūrą į smegenis per akiduobę įkišamas
chirurginis prietaisas, kuris taip pat judinamas lanku."
Taip Davisoną ir Neale'ą savo knygoje "Žaidimas baigtas" cituoja Heiko Schöningas.
1941 m. laikraštis "New York Times" rašė, kad lobotomija sergantiems pacientams "(...) nerimas, persekiojimo kompleksai,
polinkis į savižudybę, obsesijos, neryžtingumas ir nervinė įtampa yra tiesiog peiliu
išpjaunami iš galvos atliekant naują smegenų operaciją".
Apie chirurginio žalojimo žiaurumą nebuvo užsiminta.
Nes "(...) lobotomija iš pradžių psichiatrijos įstaigose laikomus žmones padarė ramesnius (...)", - tęsia Schöningas, todėl ši
brutali operacija iš pradžių atrodė kaip stebuklingas vaistas.
Nepaisant akivaizdžių pavojų ir pražūtingo šalutinio poveikio, medicinos bendruomenė greitai pritaikė lobotomiją kaip įvairių
psichikos sutrikimų, įskaitant depresiją, obsesinį-kompulsinį sutrikimą, epilepsiją ir šizofreniją, gydymo būdą.
Lobotomistai, t. y. gydytojai, kurie atliko šią operaciją, nebuvo smerkiami, bet daugelio buvo labai gerbiami.
Lobotomijos išradėjas Antonio Monizas 1949 m. buvo apdovanotas Nobelio premija už indėlį į mediciną.
Walteris Freemanas ir Jamesas Wattsas, išpopuliarinę šią procedūrą Jungtinėse Valstijose, buvo šiltai sutikti
kasmetiniuose Amerikos gydytojų asociacijos (AMA) susitikimuose, kuriuose jie rengė parodas apie savo smegenų žalojimo procedūras.
Peterio Breggino teigimu, Freemanas cituojamas taip:
"Psichochirurgija pasiekia savo sėkmę užgniauždama vaizduotę, nuslopindama emocijas, sunaikindama
abstraktų mąstymą ir sukurdama robotą, kontroliuojamą žmogų."
Kadangi tuo metu buvo laikoma neetiška kritikuoti kolegas gydytojus, prestižinis žurnalas "New England Journal
of Medicine" suteikė šiai procedūrai mokslinį pagrįstumą:
Jame buvo paskelbtas straipsnis, kuriame teigiama, kad operacija buvo "(...) pagrįsta patikimais fiziologiniais stebėjimais".
Bulvarinė spauda taip pat atliko lemiamą vaidmenį.
Per ateinančius penkerius metus lobotomija buvo dažnai aprašoma tokiuose populiariuose JAV
leidiniuose kaip "Reader's Digest", "Time" ir "Newsweek".
Reportažai iš esmės buvo teigiami ir sumenkino barbarišką intervencijos realybę.
Nė viena iš pagrindinių Amerikos medicinos asociacijų, įskaitant Amerikos psichiatrų asociaciją (APA) ir Amerikos medicinos
asociaciją (AMA), oficialiai nepritarė šiai procedūrai.
Perskaitę šiuos straipsnius, beviltiški pacientai ir jų šeimos prašė atlikti lobotomiją.
Sąlygos psichiatrijos įstaigose tuo metu buvo apgailėtinos, o alternatyvūs gydymo būdai, tokie kaip insulino komos terapija
(dirbtinis hipoglikemijos sukėlimas suleidžiant insuliną, po kurio pacientas kelioms minutėms nugrimzta į komą) ir elektrošoko
terapija (elektros srovės paleidimas per smegenis kelioms sekundėms po narkozės, siekiant sukelti "gydomąjį"
priepuolį), taip pat buvo žiaurūs ir dažnai smurtiniai.
Dėl to lobotomijos barbariškumas ir su ja susijęs šalutinis poveikis buvo visiškai nepastebimi.
Dėl šios procedūros pacientai dažnai patenka į "chirurginiu būdu sukeltos vaikystės" būseną.
Freemanas išrado "transorbitinę lobotomiją", kai per paciento akiduobę į smegenis buvo įkalamas
ledo kirtiklį primenantis chirurginis instrumentas.
Jis manė, kad jo metodas sėkmingas, jei pacientai gali palikti gydymo įstaigą ir būti prižiūrimi
namuose "kaip namų invalidai ar naminiai gyvūnai".
Jis taip pat buvo įsitikinęs, kad kuo anksčiau atliekama operacija, tuo geriau, ir agitavo už tai,
kad ji būtų pirmoji gydymo galimybė žmonėms, sergantiems tik lengvomis psichikos ligomis.
Tačiau abejotina sėkmė nepasiteisino: Kai kurie pacientai liko visam laikui neįgalūs, o apie 15 proc. jų mirė.
Laimingiausiems Freemano pacientams pavyko gyventi iš dalies savarankišką gyvenimą ir dirbti žemos
kvalifikacijos darbus, tačiau daugumai jų nepasisekė.
Daugelio jų ilgalaikė atmintis buvo sunaikinta ir jie sunkiai įveikdavo net paprasčiausias
užduotis. Kai kurie liko neįgalūs visam gyvenimui.
Bene didžiausias Freemano nusikaltimas buvo tas, kad jis atliko transorbitines lobotomijas vaikams, iš viso 19, iš
kurių 11 aprašė 1950 m. išleistoje knygoje "Psichochirurgija" .
Jauniausiam vaikui buvo tik ketveri metai. Du iš 11 vaikų mirė nuo kraujavimo į smegenis.
Tik tada, kai laikraštis "New York Times" savo pranešime paskelbė, kad "chirurgai dabar dėl smegenų operacijos
turi tiek pat abejonių, kiek ir dėl apendikso pašalinimo", prasidėjo rimtas pasipriešinimas šiai procedūrai.
Psichiatrijos įstaigose pacientai, iš pradžių tapę ramesni, "(...) paskui tapo dar nuobodesni, apatiškesni ir mirė" .
Kritikai galiausiai atkreipė dėmesį į sunkų šalutinį poveikį, kuris pasireiškė daugeliui pacientų, išreiškė susirūpinimą
dėl sėkmės vertinimo kriterijų ir apkaltino chirurgus, kad jie atlieka procedūras be išankstinio psichiatrinio įvertinimo.
Tačiau humaniškų gydymo alternatyvų trūkumas, o tiksliau - aklas šio metodo žiaurumo ignoravimas, paskatino psichiatrus
ir šeimas vis dėlto griebtis tokių desperatiškų priemonių.
XX a. šeštajame dešimtmetyje išradus vaistą chlorpromaziną , staiga sumažėjo lobotomijos atvejų.
Heiko Schöningas savo knygoje netgi kalbėjo apie asmenybės naikinimą ledo ašmenimis.
Pasak Schöningo, 1936-1978 m. JAV lobotomija buvo atlikta maždaug 35 000 žmonių.
Skaičiuojama, kad visame pasaulyje nukentėjusiųjų skaičius siekia apie milijoną.
Neretai tokie metodai buvo naudojami siekiant palaužti pasipriešinimą kalėjimuose arba tarp pilietinių
nepaklusniųjų, t. y. vyraujančios sistemos kritikų.
"Smegenų chirurgija nuo pat pradžių buvo bandoma ne tik gydyti psichikos ligonius, bet ir spręsti socialines problemas.
Čia prasideda tikrasis psichochirurgijos naudojimas organizuotam nusikalstamumui.
XX a. pradžioje vienas britų gydytojas jau siūlė pašalinti kalnakasių valią streikuoti, atliekant smegenų operaciją (...).
Be ledo kirtiklio metodo (...), šiuo metu taikoma daug sudėtingesnių psichochirurginių intervencijų.
(...) Šiandien visame pasaulyje vis dar dirbama su šiais pokyčiais.
Visiems metodams būdingas vienas bendras bruožas: jie visam laikui sunaikina smegenų dalis.
Psichochirurgija vis dar labai populiari, nors dabar įrodyta, kad socialinei terapijai ji nenaudinga."
Genitalijų chirurginė operacija
Pats faktas, kad medikų asociacijos pripažino Freemano barbarišką metodą moksliškai pagrįstu, rodo aukščiausio
laipsnio nusikalstamą sąžinės stoką ir nusikalstamą energiją.
Šių žiaurių chirurginių lobotomijos procedūrų istorija turėjo būti atgrasus, nežmoniškas
pavyzdys medicinos pasauliui. Bet toli gražu ne!
Praėjus tik maždaug 70 metų, horizonte laukia kita katastrofa.
Kalifornijos terapeutė WPATH forume kolegoms praneša apie "nepaprastą gydomąją galią", kurią chirurginė kastracija suteikė
jos psichikos ligoniams, kurie tokiu būdu buvo "nukreipti į emocinį pasveikimą" ir, kaip spėjama, gyveno ilgai ir laimingai.
WPATH lyčių chirurgai, kaip ir lobotomistai prieš juos, apeina etikos reikalavimus, pagal kuriuos chirurginė
procedūra turi būti akivaizdžiai saugi ir naudinga, prieš ją įvedant į bendrąją medicinos praktiką.
Keletas atliktų ilgalaikių lyties organų operacijų tyrimų rodo, kad labai sutrinka socialinis funkcionavimas, po jų
atsiranda daug psichikos ligų ir padidėja savižudybių rizika.
Nepaisant to, tos pačios organizacijos, kaip ir tada, t. y. tokios asociacijos kaip APA (Amerikos psichiatrų asociacija -
svarbiausia JAV psichiatrų asociacija) ir AMA (Amerikos gydytojų ir medicinos studentų profesinė asociacija ir lobistinė
grupė), remia WPATH chirurgų atliekamą nepilnamečių ir psichiškai nesveikų suaugusiųjų lytinių organų amputaciją.
Abiejuose istoriniuose skandaluose dauguma aukų yra nepilnamečiai arba psichikos ligoniai, arba ir vieni, ir kiti, o atliktos
operacijos sukelia negrįžtamus subjaurojimus ir negalią.
Geriausiu atveju po vaginoplastikos pacientams vyrams lieka ertmė, kurią tenka plėsti visą likusį
gyvenimą, taip pat smarkiai sumažėja lytinė funkcija.
Mažiau laimingieji patiria rimtų komplikacijų, tokių kaip kraujo pripildyti baseinai, šlapinimosi sutrikimai ir fistulės.
Ritchie Herronas, vyriškis, kuriam per psichikos sveikatos krizę buvo atlikta vaginos plastika,
savo gyvenimą po operacijos apibūdina kaip košmarą.
"Negalima taip oriai gyventi", - sakė 32 metų šiandieninio medicininio nusikaltimo auka, kenčianti nuo
nuolatinio skausmo, tirpimo ir šlapinimosi sutrikimų.
Lobotomijos ir lytinių organų operacijų palyginimas
Nors daugelį pacientų kamuoja komplikacijos ir jie patiria didelių psichologinių ir santykių sunkumų, jie viešai meluoja ir skelbia,
kad yra patenkinti lytinių organų operacijos rezultatais.
Palyginimui, daugelis šeimų buvo nuoširdžiai dėkingos daktarui Freemanui už pagalbą jų artimiesiems,
nepaisant didžiulio sukrėtimo, kurį sukėlė operacija.
Tada, kaip ir dabar, tai rodo tam tikrą saviapgaulę arba, kaip baiminasi olandų
tyrėjai, "laimę, kurią iškreipia norų tenkinimas".
Šeimos, sutikusios atlikti lobotomiją savo artimam žmogui, natūraliai yra linkusios laikytis
įsitikinimo, kad tai buvo teisingas sprendimas.
Akivaizdūs ženklai, kad taip nebuvo, sąmoningai ignoruojami.
Daugelis paauglių, jų tėvų ir suaugusiųjų, kuriuos tai liečia, šiandien gali susidurti su panašia vidine kova.
Visi turimi įrodymai, gauti dar prieš tai, kai "lyčių klausimas" tapo labai politizuotas, rodo, kad
dauguma nepilnamečių po brendimo susitaiko su savo lytimi.
Deja, bet natūralus jaunų žmonių vystymasis remiasi sugriautu socialiniu pagrindu.
Visiškai natūralios savo tapatybės paieškos, lydimos nepasitenkinimo ir abejonių
savimi, sąmoningai interpretuojamos pagal lytį.
Mūsų laikų vaikai yra įsiskverbę. Jau nuo darželio jie skatinami abejoti savo lytimi.
Mokyklinėse pamokose visiškai natūralus brendimo procesas sąmoningai interpretuojamas neteisingai. Būtent, kad galbūt
gimėte ne tame kūne ir kad pasirinkti kitą lytį nėra problema.
Būtent tai ir yra lyčių ideologijos ir WPATH koziris.
Šeimų skilimas ir griovimas dažnai yra papildomas kančių šaltinis.
Užuot laukę vystymosi pabaigos ir kantriai bendravę su jaunąja karta, WPATH nariai neatsakingai pasisako už
chirurgines intervencijas kaip vienintelį gydymo būdą net nepilnamečiams ir sunkiems psichikos ligoniams.
Panašiai kaip Freemanas ir jo kolegos anuomet teigė, kad lobotomija yra vienintelė viltis
nelaimingoms sieloms psichiatrinėse ligoninėse.
Tada kaip ir dabar: nepataisomas suluošinimas!
Išvada Po to, kai 1967 m. nuo kraujavimo į smegenis mirė paskutinis jo pacientas, Walteriui Freemanui,
tapusiam nemaloniu, buvo panaikinta ligoninės licencija.
Likusias dienas jis praleido keliaudamas po JAV, ieškodamas savo pacientų ir jų šeimų, ieškodamas
įrodymų, kad jo mylima procedūra padėjo, o ne pakenkė.
Freemanas save laikė sunkių psichikos ligonių gelbėtoju ir tikėjo, kad gali suteikti viltį beviltiškiems žmonėms.
Savo karjeros įkarštyje jis negalėjo įsivaizduoti, kad vieną dieną jo stebuklingas išgydymas bus smerkiamas ir laikomas žiaurumu.
Tas pats galioja ir WPATH bei jos nariams.
Įkvėpti pilietinių teisių didvyrių, kovojančių už engiamuosius, idėjos, jie save laiko medicinos pionieriais, teikiančiais
būtiną medicininę pagalbą pacientams, kuriems jos reikia.
Vis dėlto manome, kad chirurginis sveikų lytinių organų naikinimas įeis į istoriją kaip tokio pat ar
net didesnio masto nusikaltimas nei lobotomija. Ir mėsininkai neturi išvengti teisingos bausmės!