Brīdinājums: daži attēli var nebūt domāti cilvēkiem ar vāju sirdi.
Kā minēts raidījumā par nopludinātajiem WPATH dokumentiem, veselas medicīnas asociācijas ir iesaistītas dzimumorgānu operāciju
veikšanā cilvēkiem, kas cieš no tā dēvētās dzimumu disforijas.
Šie cilvēki jūtas neērti savā ķermenī un bieži cieš no psiholoģiskām problēmām - tā no savas
praktiskās pieredzes to apraksta WPATH ārsti un terapeiti.
Un viņi nekavējoties "atbalsta" savus pacientus ar dažādām dzimuma maiņas operācijām, tostarp mākslīgu
dzimumorgānu veidošanu , dzemdes izņemšanu un "augšējo operāciju", t. i., sieviešu krūšu izņemšanu .
Bet vai šāda burtiski drastiska iejaukšanās patiešām ir lietderīga un efektīva garīgās veselības slimniekiem?
Vai arī ir liels iemesls bažām? Mācīsimies no pagātnes piemēriem:
Par lobotomijas vēsturi
20. gadsimta vidū medicīnā bija plaši izplatīts uzskats, ka visefektīvākā un humānākā garīgo slimību ārstēšana ir lobotomija.
"Izmantojot standarta metodi, abās galvas pusēs tiek izurbts caurums, tad ievieto strupu instrumentu un
veic loka formas rotējošu kustību, kas iznīcina ievērojamu daudzumu smadzeņu vielas.
Cita procedūra ietver ķirurģiskas ierīces ievietošanu caur plāno struktūru, kas atdala aci un smadzenes,
smadzenēs caur acs dobumu, kā arī tās pārvietošanu pa loku."
Šādi Davisonu un Nīlu savā grāmatā "Game Over" citē Heiko Šēnings.
1941. gadā laikraksts "New York Times" aprakstīja, ka lobotomijas pacientiem "(...) ar jaunu smadzeņu operāciju no galvas burtiski
ar nazi tiek izcirstas rūpes, vajāšanas kompleksi, pašnāvnieciskas tieksmes, apsēstības, neizlēmība un nervu spriedze.".
Netika pieminēta ķirurģiskās sakropļošanas brutalitāte.
Jo "(...) lobotomija sākotnēji padarīja cilvēkus psihiatriskajās iestādēs mierīgākus (...)", turpina Šēnings, kas brutālajai
operācijai sākotnēji piešķīra brīnumlīdzekļa iespaidu.
Neraugoties uz acīmredzamajām briesmām un postošajām blakusparādībām, medicīnas sabiedrība ātri pieņēma lobotomiju kā
ārstēšanas metodi dažādu psihisku traucējumu, tostarp depresijas, obsesīvi kompulsīvu
traucējumu, epilepsijas un šizofrēnijas, ārstēšanai.
Lobotomisti, t.i., ārsti, kas veica šo operāciju, netika nomelnoti, bet daudzi viņus augstu vērtēja.
Lobotomijas izgudrotājs Antonio Monizs 1949. gadā saņēma Nobela prēmiju par ieguldījumu medicīnā.
Valters Frīmens un Džeimss Votss, kuri popularizēja šo procedūru Amerikas Savienotajās Valstīs, tika laipni uzņemti Amerikas
Medicīnas asociācijas (AMA) ikgadējās sanāksmēs, kur viņi rīkoja izstādes par savām smadzeņu smadzeņu izkropļošanas procedūrām.
Pīters Bregins (Peter Breggin) citē Freemana teikto:
"Psihoķirurģija gūst panākumus, sagraujot iztēli, nomācot emocijas, iznīcinot abstrakto domāšanu
un radot robotam līdzīgu, kontrolējamu cilvēku."
Tā kā tolaik tika uzskatīts par neētisku kritizēt kolēģus ārstus, prestižais "New England Journal of
Medicine" piešķīra procedūrai zinātnisku pamatotību:
Tajā tika publicēts raksts, kurā teikts, ka operācija "(...) balstījās uz pamatotiem fizioloģiskiem novērojumiem".
Izšķiroša nozīme bija arī bulvārpresei.
Nākamo piecu gadu laikā lobotomija bieži tika atspoguļota tādos populāros ASV izdevumos kā Reader's Digest, Time un Newsweek.
Ziņojumi kopumā bija pozitīvi un mazināja intervences barbarisko realitāti.
Neviena no lielākajām Amerikas medicīnas asociācijām, tostarp Amerikas Psihiatru asociācija (APA) un Amerikas Medicīnas
asociācija (AMA), oficiāli neiebilda pret šo procedūru.
Pēc šo rakstu izlasīšanas izmisušie pacienti un viņu ģimenes lūdza veikt lobotomiju.
Tolaik apstākļi psihiatriskajās slimnīcās bija nožēlojami, un arī alternatīvas ārstēšanas metodes, piemēram, insulīnkoma terapija un
elektrošoka terapija , bija skarbas un bieži vien vardarbīgas.
Tas izraisīja spēcīgu, apzinātu aklumu lobotomijas barbarismam un ar to saistītajām blakusparādībām.
Procedūra pacientus bieži vien nostāda "ķirurģiski izraisītas bērnības" stāvoklī.
Frīmens izgudroja "transorbitālo lobotomiju", kuras laikā caur pacienta acs dobumu smadzenēs
iebāza ledus kaplim līdzīgu ķirurģisku instrumentu.
Viņš uzskatīja, ka viņa metode ir veiksmīga, ja pacienti var atstāt ārstniecības iestādi un tikt
aprūpēti mājās "kā mājas invalīdi vai mājdzīvnieki".
Viņš bija arī pārliecināts, ka, jo agrāk tiek veikta operācija, jo labāk, un iestājās par to, lai tā būtu pirmā
ārstēšanas iespēja cilvēkiem ar tikai vieglām garīgām slimībām.
Tomēr apšaubāmie panākumi netika gūti: Dažiem pacientiem palika paliekoša invaliditāte, un aptuveni 15 % pacientu nomira.
Visveiksmīgākajiem Freemana pacientiem izdevās dzīvot daļēji patstāvīgu dzīvi un strādāt mazkvalificētu
darbu, taču lielākajai daļai pacientu neveicās tik labi.
Daudziem bija izjaukta ilgtermiņa atmiņa, un viņiem bija grūtības veikt pat
visvienkāršākos uzdevumus. Daži palika invalīdi uz mūžu.
Iespējams, visbriesmīgākais Freemana noziegums bija tas, ka viņš veica transorbitālās lobotomijas bērniem, kopumā 19, no kurām 11
aprakstītas viņa grāmatas "Psihohirurģija" 1950. gada izdevumā.
Jaunākajam bērnam bija tikai četri gadi. Divi no 11 bērniem nomira no smadzeņu asinsizplūdumiem.
Tikai tad, kad laikraksts "New York Times" savā reportāžā paziņoja, ka "ķirurgiem tagad ir tikpat maz iebildumu
pret smadzeņu operāciju, kā pret apendiksa izņemšanu", sāka nopietni veidoties opozīcija pret šo procedūru.
Psihiatriskajās iestādēs pacienti, kas sākotnēji kļuva mierīgāki, "(...) pēc tam kļuva vēl garlaicīgāki, apātiskāki un nomira" .
Visbeidzot, kritiķi norādīja uz smagām blakusparādībām, kas radās daudziem pacientiem, pauda bažas par kritērijiem, kurus izmantoja,
lai novērtētu panākumus, un apsūdzēja ķirurgus par to, ka viņi procedūras veica bez iepriekšējas psihiatriskās izvērtēšanas.
Tomēr humānu ārstēšanas alternatīvu trūkums - vai drīzāk akla necieņa pret metodes brutalitāti - lika
psihiatriem un ģimenēm ķerties pie šādiem izmisuma līdzekļiem.
Lobotomijas pēkšņo lejupslīdi izraisīja zāļu hlorpromazīna izgudrošana pagājušā gadsimta 50. gados.
Heiko Šēnings savā grāmatā pat tik tālu aizgāja, ka runā par personības iznīcināšanu ar ledus dūrienu.
Saskaņā ar Šeninga datiem no 1936. līdz 1978. gadam ASV ar lobotomijas palīdzību tika sakropļoti aptuveni 35 000 cilvēku.
Tiek lēsts, ka visā pasaulē cietušo skaits ir aptuveni viens miljons.
Un šādas metodes nereti tika izmantotas, lai salauztu pretestību gan cietumos, gan pilsonisko
nepakļāvīgo, t. i., valdošās sistēmas kritizētāju, vidū.
"Papildus tās izmantošanai psihiatrisko pacientu ārstēšanā jau no pašiem pirmsākumiem ar smadzeņu ķirurģijas
palīdzību ir mēģināts risināt arī sociālās problēmas.
Šeit sākas faktiskā psihoķirurģijas izmantošana organizētās noziedzības vajadzībām.
Jau 20. gadsimta sākumā kāds britu ārsts bija ierosinājis ar smadzeņu operācijas
palīdzību likvidēt ogļraču vēlmi streikot (...).
Papildus ledus ciršanas metodei (...) tagad ir vairākas sarežģītākas psihosķirurģiskas iejaukšanās metodes.
(...) Šāda attīstība visā pasaulē turpinās vēl šodien.
Visām metodēm ir viena kopīga iezīme - tās neatgriezeniski iznīcina smadzeņu daļas.
Psihoķirurģija joprojām ir ļoti populāra, neraugoties uz to, ka tagad ir pierādīta tās nelietderība sociālās terapijas nolūkos."
Dzimumorgānu ķirurģija
Pats fakts, ka ārstu asociācijas atzina Freemana barbarisko metodi par zinātniski pamatotu, liecina par visaugstākās
pakāpes noziedzīgu sirdsapziņas trūkumu un noziedzīgu enerģiju.
Šo brutālo, ķirurģisko lobotomijas procedūru vēsturei būtu jākalpo kā preventīvam,
necilvēcīgam piemēram medicīnas pasaulei. Bet tālu no tā!
Tikai aptuveni 70 gadus vēlāk nākamā katastrofa ir jau pie apvāršņa.
Kāda Kalifornijas terapeite ziņo saviem kolēģiem WPATH forumā par ķirurģiskās kastrācijas "ievērojamo dziedinošo spēku" saviem
garīgi slimajiem pacientiem, kuri tādējādi "nonākuši uz ceļa uz emocionālo
atveseļošanos" un, domājams, dzīvojuši ilgi un laimīgi.
WPATH dzimumu ķirurgi, tāpat kā lobotomisti pirms viņiem, apiet ētikas prasības, ka ķirurģiskai procedūrai jābūt pierādāmi drošai
un lietderīgai, pirms to ievieš vispārējā medicīnas praksē.
Nedaudzie ilgtermiņa pētījumi par dzimumorgānu operācijām liecina par ievērojamiem sociālās funkcionēšanas
traucējumiem, augstu garīgo slimību līmeni pēc operācijām un paaugstinātu pašnāvību risku.
Tomēr tās pašas organizācijas, kas toreiz, t.i., tādas asociācijas kā APA un AMA , aizstāv WPATH ķirurgu veikto
nepilngadīgo un garīgi slimu pieaugušo dzimumorgānu amputāciju.
Abos vēsturiskajos skandālos vairums upuru ir nepilngadīgas personas vai garīgi slimi cilvēki, vai abi, un veiktās operācijas
izraisa neatgriezeniskus sakropļojumus un invaliditāti.
Labākajā gadījumā pacientiem vīriešiem pēc vaginoplastikas paliek dobums, kas jāpaplašina visu atlikušo
dzīvi, kā arī krasi samazinās seksuālās funkcijas.
Mazāk veiksminiekiem rodas nopietnas komplikācijas, piemēram, asins pilni baseini, urinēšanas problēmas un fistulas.
Ričijs Herrons (Ritchie Herron), vīrietis, kuram psihiskās krīzes laikā tika veikta vaginoplastika,
apraksta savu dzīvi pēc operācijas kā īstu murgadu.
"Tā nevar dzīvot ar cieņu," sacīja 32 gadus vecais šodienas medicīniskā nozieguma upuris, kurš cieš no
pastāvīgām sāpēm, nejutīguma un urinēšanas traucējumiem.
Lobotomijas un dzimumorgānu operācijas salīdzinājums
Lai gan daudzus pacientus moka komplikācijas un viņi cieš no ievērojamām psiholoģiskām un attiecību
grūtībām, viņi publiski melo un sludina, ka ir apmierināti ar dzimumorgānu operācijas rezultātiem.
Salīdzinājumam - daudzas ģimenes, neraugoties uz milzīgajiem postījumiem, ko radīja operācija, bija patiesi
pateicīgas doktoram Frīmenam par palīdzību viņu tuviniekiem.
Gan toreiz, gan tagad tas norāda uz zināmu pašapmānu vai, kā baidās holandiešu pētnieki, uz
"laimes izkropļojumu, ko rada vēlmju domāšana".
Ģimenes, kas ir piekritušas lobotomijai, dabiski ir motivētas turēties pie pārliecības, ka tas bija pareizais lēmums.
Acīmredzamās pazīmes, kas liecina, ka tas tā nav, tiek apzināti ignorētas.
Daudzi pusaudži vai viņu vecāki un pieaugušie, kurus tas skar, iespējams, šodien saskaras ar līdzīgu iekšējo cīņu.
Visi pieejamie pierādījumi, kas iegūti laikā pirms "dzimumu humānisma" politizēšanas, liecina, ka lielākā daļa
nepilngadīgo pēc pubertātes samierinās ar savu dzimumu.
Diemžēl jauniešu dabiskās attīstības pamatā ir sagrauts sociālais pamats.
Pilnīgi dabiskie savas identitātes meklējumi, ko pavada neapmierinātība un šaubas par sevi,
tiek apzināti pakļauti dzimtes interpretācijai.
Mūsu laika bērni ir iefiltrējušies. Jau no bērnudārza viņi tiek mudināti apšaubīt savu dzimumu.
Skolas stundās pilnīgi dabiskais pubertātes attīstības process tiek apzināti nepareizi interpretēts. Proti,
ka, iespējams, esi piedzimis nepareizā ķermenī un ka izvēlēties citu dzimumu nav problēma.
Tieši tas ir tas, kas spēlē dzimumu ideoloģijas un WPATH rokās.
Ģimeņu šķelšana un sagraušana bieži vien ir papildu ciešanu avots.
Tā vietā, lai līdzsvaroti un pacietīgi sagaidītu attīstības beigas ar jauno paaudzi, WPATH locekļi bezatbildīgi
iestājas par ķirurģisku iejaukšanos kā vienīgo ārstēšanas iespēju pat nepilngadīgajiem un smagi garīgi slimiem cilvēkiem.
Līdzīgi kā Freimans un viņa kolēģi tolaik apgalvoja, ka lobotomija ir vienīgā cerība
nelaimīgajām dvēselēm psihiatriskajās slimnīcās.
Gan toreiz, gan tagad: neatgriezenisks sakropļojums!
Secinājums Pēc tam, kad 1967. gadā no smadzeņu asinsizplūduma nomira viņa pēdējais pacients, Valteram Frīmanam, kurš
bija kritis popularitātes varā, atņēma slimnīcas licenci.
Atlikušās dienas viņš pavadīja, ceļojot pa ASV, izsekojot savus pacientus un viņu ģimenes, meklējot pierādījumus tam,
ka viņa mīļotā procedūra ir palīdzējusi, nevis kaitējusi.
Frīmens sevi uzskatīja par smagi garīgi slimu cilvēku "glābēju" un ticēja, ka var dot cerību bezcerīgajiem.
Savas karjeras virsotnē viņš nekad nevarēja iedomāties, ka viņa brīnumainā dziedināšana kādu
dienu tiks nicināta un uzskatīta par nežēlību.
Tas pats attiecas arī uz WPATH un tās biedriem.
Iedvesmojoties no idejas par pilsoņu tiesību varoņiem, kas cīnās par apspiestajiem, viņi sevi uzskata par
medicīnas pionieriem, kas sniedz nepieciešamo medicīnisko aprūpi pacientiem, kuriem tā nepieciešama.
Tomēr mēs uzskatām, ka ķirurģiska veselu dzimumorgānu iznīcināšana ieies vēsturē kā noziegums, kas ir
līdzvērtīgs vai pat lielāks par lobotomiju. Un miesnieki nedrīkst izvairīties no taisnīga soda!