Advarsel: Noen av bildene er kanskje ikke for sarte sjeler.
Som nevnt i programmet om de lekkede WPATH-dokumentene, er hele legeforeninger engasjert i å utføre
genitalkirurgi på mennesker som lider av såkalt kjønnsdysfori.
Disse menneskene ville føle seg ukomfortable i kroppen sin og ofte lide av psykiske problemer - det er slik WPATH-legene
og -terapeutene beskriver det ut fra sin praktiske erfaring.
Og de "støtter" raskt sine pasienter med ulike kjønnsskifteoperasjoner, inkludert kunstig
dannelse av kjønnsorganer , fjerning av livmoren og "toppkirurgi", det vil si fjerning av kvinnebrystene .
Men er slike bokstavelig talt drastiske inngrep virkelig nyttige og effektive for psykisk syke?
Eller er det stor grunn til bekymring? La oss lære av tidligere eksempler:
Om lobotomiens historie
På midten av 1900-tallet var det en utbredt oppfatning i den medisinske verden at den mest effektive og
humane behandlingen av psykiske lidelser var lobotomi.
"Ved standardmetoden bores det et hull i begge sider av hodet, deretter settes det inn et stumpt instrument,
og det utføres en bueformet roterende bevegelse som ødelegger en betydelig mengde hjernemasse.
En annen prosedyre består i å føre et kirurgisk apparat gjennom den tynne strukturen som skiller øyet og hjernen, inn i
hjernen gjennom øyehulen og samtidig bevege det i en bue."
Slik siteres Davison og Neale av Heiko Schöning i boken "Game Over". .
I 1941 beskrev New York Times at hos lobotomipasienter "(...) blir bekymringer, forfølgelseskomplekser, selvmordstendenser,
tvangstanker, ubesluttsomhet og nervøs anspenthet bokstavelig talt skåret ut av hodet
med en kniv ved en ny operasjon på hjernen."
Brutaliteten i den kirurgiske lemlestelsen ble ikke nevnt.
For "(...) lobotomien gjorde i første omgang mennesker på psykiatriske institusjoner roligere (...)",
fortsetter Schöning, noe som i første omgang ga det brutale inngrepet et skinn av mirakelkur.
Til tross for de åpenbare farene og de ødeleggende bivirkningene, ble lobotomi raskt tatt i bruk som behandling
for en rekke psykiske lidelser, deriblant depresjon, tvangslidelser, epilepsi og schizofreni.
Lobotomister, dvs. leger som utførte denne operasjonen, ble ikke utskjelt, men var høyt aktet av mange.
Antonio Moniz, oppfinneren av lobotomien, ble hedret med Nobelprisen i 1949 for sitt bidrag til medisinen.
Walter Freeman og James Watts, som populariserte inngrepet i USA, ble varmt mottatt på årsmøtene til American
Medical Association (AMA) , der de holdt utstillinger om sine hjernemutilerende inngrep.
Ifølge Peter Breggin er Freeman sitert på følgende måte:
"Psykokirurgien lykkes ved å knuse fantasien, sløve følelsene, ødelegge den abstrakte tanken og
skape et robotlignende, kontrollerbart individ."
Ettersom det på den tiden ble ansett som uetisk å kritisere andre leger, ga det prestisjetunge "New England
Journal of Medicine" prosedyren vitenskapelig gyldighet:
Den publiserte en artikkel om at operasjonen var "(...) basert på solide fysiologiske observasjoner".
Tabloidpressen spilte også en avgjørende rolle.
I løpet av de neste fem årene ble lobotomi hyppig omtalt i populære amerikanske
publikasjoner som Reader's Digest, Time og Newsweek.
Rapporteringen var generelt positiv og bagatelliserte det barbariske ved inngrepet.
Ingen av de store amerikanske legeforeningene, inkludert American Psychiatric Association (APA) og American Medical
Association (AMA), hadde offisielt motsatt seg inngrepet.
Desperate pasienter og deres familier ba om lobotomi etter å ha lest disse artiklene.
Forholdene på mentalsykehusene på den tiden var elendige, og alternative behandlingsformer som insulinkoma
og elektrosjokkterapi var også harde og ofte voldelige.
Dette førte til en sterk, villet blindhet for lobotomiens barbariske natur og de tilhørende bivirkningene.
Inngrepet førte ofte til at pasientene befant seg i en tilstand av "kirurgisk indusert barndom".
Freeman oppfant den "transorbitale lobotomien", der et kirurgisk instrument som lignet en ishakke, ble
hamret gjennom pasientens øyehule og inn i hjernen.
Han anså metoden sin som vellykket hvis pasientene kunne forlate institusjonen og bli tatt hånd om
hjemme "på samme nivå som en invalid eller et kjæledyr".
Han var også overbevist om at jo tidligere operasjonen ble utført, desto bedre, og kjempet for at den
skulle være det første behandlingsalternativet for mennesker med bare lettere psykiske lidelser.
Den tvilsomme suksessen uteble imidlertid: Noen pasienter forble permanent uføre, og rundt 15 % døde.
De heldigste av Freemans pasienter klarte å leve et semi-uavhengig liv og ta ufaglærte jobber, men de fleste var ikke så heldige.
Mange fikk langtidshukommelsen ødelagt og slet med selv de enkleste oppgaver. Mange forble funksjonshemmede resten av livet.
Freemans mest alvorlige forbrytelse var nok at han utførte transorbitale lobotomier på barn, 19 i alt, hvorav 11
ble beskrevet i 1950-utgaven av boken "Psychosurgery" .
Det yngste barnet var bare fire år gammelt. To av de elleve barna døde av hjerneblødninger.
Det var først da New York Times skrev at "kirurger nå har like få betenkeligheter med hjernekirurgi som de har
med å fjerne blindtarmen", at motstanden mot inngrepet for alvor begynte å formere seg.
For pasientene på psykiatriske institusjoner, som først ble roligere, "(...) ble deretter mer sløve, apatiske og døde" .
Kritikerne påpekte til slutt de alvorlige bivirkningene som oppstod hos mange pasienter, uttrykte bekymring over kriteriene
som ble brukt for å måle suksess, og anklaget kirurgene for å utføre inngrepene uten forutgående psykiatrisk evaluering.
Men mangelen på humane behandlingsalternativer - eller rettere sagt, den blinde ignoransen for metodens
brutalitet - fikk psykiatere og familier til å ty til slike desperate tiltak likevel.
Det var oppfinnelsen av legemiddelet klorpromazin på 1950-tallet som utløste den plutselige nedgangen i lobotomering.
Heiko Schöning går i sin bok så langt som til å snakke om personlighetsdestruksjon med ispiker.
Ifølge Schöning ble rundt 35 000 mennesker lobotomert i USA mellom 1936 og 1978.
Antallet ofre på verdensbasis anslås til rundt én million.
Og det var ikke uvanlig at slike metoder ble brukt for å bryte motstand, enten det var i fengsler eller blant
sivile ulydige, det vil si kritikere av det rådende systemet.
"I tillegg til bruken av hjernekirurgi på psykiatriske pasienter har man helt fra begynnelsen av forsøkt
å løse sosiale problemer ved hjelp av hjernekirurgi.
Det er her den faktiske bruken av psykokirurgi i forbindelse med organisert kriminalitet begynner.
Allerede på begynnelsen av 1900-tallet hadde en britisk lege foreslått å fjerne
gruvearbeidernes streikevilje ved hjelp av hjernekirurgi (...).
I tillegg til ishakke-metoden (...) finnes det nå en rekke mer sofistikerte psykokirurgiske inngrep.
(...) Denne utviklingen pågår fortsatt rundt om i verden i dag.
Alle metodene har én ting til felles: De ødelegger deler av hjernen permanent.
Psykokirurgi er fortsatt svært populært, til tross for at det nå er bevist at det er ubrukelig i sosialterapeutisk øyemed." .
Forekomst av genital kirurgi
Bare det faktum at legeforeningene erklærte Freemans barbariske metode for vitenskapelig gyldig, vitner om den høyeste
grad av kriminell samvittighetsløshet og kriminell energi.
Historien om disse brutale, kirurgiske lobotomiinngrepene burde ha fungert som et avskrekkende,
inhumant eksempel for den medisinske verden. Men langt fra!
Bare rundt 70 år senere er den neste katastrofen på trappene.
En californisk terapeut forteller sine kolleger i WPATH-forumet om den "bemerkelsesverdige helbredende kraften" ved kirurgisk
kastrering for sine psykisk syke pasienter, som dermed ble "satt på veien mot følelsesmessig
bedring" og antagelig levde lykkelige i alle sine dager.
WPATHs kjønnskirurger omgår, i likhet med lobotomistene før dem, de etiske kravene om at et kirurgisk inngrep må være beviselig
trygt og nyttig før det innføres i allmennmedisinsk praksis.
De få langtidsstudiene som finnes om genitalkirurgi, viser betydelig nedsatt sosial fungering, høy forekomst av
psykiske lidelser i etterkant og økt risiko for selvmord.
Likevel støtter de samme organisasjonene som den gang, det vil si foreninger som APA og AMA , kjønnsamputasjon av
mindreårige og psykisk syke voksne utført av WPATH-kirurger.
I begge de historiske skandalene er flertallet av ofrene enten mindreårige eller psykisk syke eller begge
deler, og operasjonene som utføres, resulterer i varige vansiringer og funksjonshemninger.
I beste fall sitter mannlige pasienter igjen med et hulrom etter vaginoplastikk som må utvides resten av
livet, i tillegg til drastisk redusert seksualfunksjon.
De mindre heldige får alvorlige komplikasjoner som blodfylte pytter, problemer med vannlating og fistler.
Ritchie Herron, en de-transipert mann som gjennomgikk vaginoplastikk under en psykisk krise, beskriver
livet sitt etter operasjonen som et levende mareritt.
"Man kan ikke leve med verdighet på denne måten", sier det 32 år gamle offeret for dagens medisinske forbrytelse, som
lider av konstante smerter, nummenhet og urinveisforstyrrelser.
En sammenligning av lobotomi og genitalkirurgi
Selv om mange pasienter er plaget av komplikasjoner og har store psykiske og samlivsmessige problemer, lyver
de offentlig og reklamerer med at de er fornøyde med resultatet av genitalkirurgien.
Til sammenligning var mange familier oppriktig takknemlige overfor dr. Freeman for å ha hjulpet sine kjære, til tross
for de enorme ødeleggelsene som operasjonen hadde forårsaket.
Den gang som nå tyder det på en viss grad av selvbedrag, eller, som nederlandske forskere
frykter, på "lykke forvrengt av ønsketenkning".
Familier som har samtykket til lobotomi av en av sine kjære, har naturligvis et insentiv til å klamre seg
til overbevisningen om at det var en riktig beslutning.
De åpenbare tegnene på at dette ikke var tilfelle, blir bevisst ignorert.
Mange ungdommer eller deres foreldre og berørte voksne kan stå overfor en lignende indre kamp i dag.
All tilgjengelig dokumentasjon fra tiden før "kjønnshypen" ble sterkt politisert, tyder på at majoriteten av alle
mindreårige forsoner seg med sitt kjønn etter puberteten.
Men dessverre er ungdommens naturlige utvikling basert på et ødelagt sosialt fundament.
Den helt naturlige søken etter egen identitet, ledsaget av misnøye og tvil på seg selv,
blir bevisst utsatt for en kjønnstolkning.
Vår tids barn har blitt infiltrert. Helt fra barnehagen oppfordres de til å stille spørsmål ved sitt eget kjønn.
I skoleundervisningen blir den helt naturlige utviklingsprosessen puberteten bevisst mistolket. Nemlig at man kan ha blitt født i
feil kropp, og at det ikke er noe problem å velge et annet kjønn.
Det er nettopp dette som spiller kjønnsideologien og WPATH i hendene.
Splittelse og ødeleggelse av familier er ofte en ytterligere kilde til lidelse.
I stedet for å vente på slutten av utviklingen i balanse og tålmodighet med den unge generasjonen, argumenterer medlemmene av
WPATH uansvarlig for kirurgiske inngrep som eneste behandlingsalternativ, selv
for mindreårige og alvorlig psykisk syke.
På samme måte som Freeman og hans kolleger i sin tid hevdet at lobotomi var det eneste håpet for
de stakkars, uheldige sjelene på mentalsykehusene.
Den gang som nå: en uopprettelig lemlestelse!
Konklusjon Etter at hans siste pasient døde av en hjerneblødning i 1967, fikk Walter Freeman, som
hadde falt i unåde, inndratt sykehuslisensen sin.
Resten av dagene brukte han på å reise rundt i USA og spore opp pasientene og familiene deres, på jakt etter bevis
for at hans elskede prosedyre hadde hjulpet, ikke skadet.
Freeman så på seg selv som en "frelser" for de alvorlig psykisk syke, og mente at han kunne gi håp til de håpløse.
Da han var på høyden av sin karriere, kunne han aldri ha forestilt seg at hans mirakuløse helbredelse en
dag skulle bli utskjelt og sett på som en grusomhet.
Det samme gjelder WPATH og dets medlemmer.
Inspirert av ideen om å være borgerrettshelter som kjemper for de undertrykte, ser de på seg selv som pionerer innen medisin
og gir nødvendig medisinsk behandling til pasienter i nød.
Vi er imidlertid av den oppfatning at kirurgisk ødeleggelse av friske kjønnsorganer vil gå inn i historien som en
like stor eller større forbrytelse enn lobotomi. Og slakterne må ikke slippe unna sin rettferdige straff!