Atenție: Este posibil ca unele imagini să nu fie pentru cei slabi de inimă.
După cum s-a menționat în emisiunea despre documentele WPATH care au fost divulgate, asociații medicale întregi sunt
implicate în efectuarea de operații genitale pe persoane care suferă de așa-numita disforie de gen.
Acești oameni s-ar simți inconfortabil în corpul lor și ar suferi adesea de probleme psihologice - acesta este
modul în care medicii și terapeuții WPATH descriu acest lucru din experiența lor practică.
Și își "sprijină" prompt pacienții cu diverse operații de schimbare a sexului, inclusiv formarea artificială a
organelor sexuale , îndepărtarea uterului și "chirurgia superioară", adică îndepărtarea sânilor feminini .
Dar sunt astfel de intervenții literalmente drastice cu adevărat benefice și eficiente pentru bolnavii de sănătate mintală?
Sau există motive mari de îngrijorare? Să învățăm din exemplele din trecut:
Despre istoria lobotomiei
La mijlocul secolului al XX-lea, în lumea medicală era răspândită credința că cel mai eficient și
uman tratament pentru bolile mintale era lobotomia.
"În metoda standard, se face o gaură în ambele părți ale capului, apoi se introduce un instrument contondent și se
efectuează o mișcare de rotație în formă de arc, care distruge o cantitate considerabilă de substanță cerebrală.
O altă procedură constă în introducerea unui dispozitiv chirurgical prin structura subțire care separă
ochiul și creierul în creier prin orbită și, de asemenea, deplasarea acestuia într-un arc."
Acesta este modul în care Davison și Neale sunt citați de Heiko Schöning în cartea sa "Game Over".
În 1941, New York Times a descris că la pacienții cu lobotomie "(...) grijile, complexele de persecuție, tendințele suicidare,
obsesiile, indecizia și tensiunea nervoasă sunt literalmente tăiate din cap cu un cuțit printr-o nouă operație pe creier".
Brutalitatea mutilării chirurgicale nu a fost menționată.
Pentru că "(...) lobotomia a făcut inițial ca oamenii din instituțiile psihiatrice să fie mai calmi
(...)", continuă Schöning, ceea ce a dat inițial operației brutale aparența unui leac miraculos.
În ciuda pericolelor evidente și a efectelor secundare devastatoare, comunitatea medicală a adoptat rapid practica
lobotomiei ca tratament pentru o varietate de tulburări mintale, inclusiv depresia, tulburarea
obsesiv-compulsivă, epilepsia și schizofrenia.
Lobotomiștii, adică medicii care au efectuat această operație, nu au fost denigrați, ci
au fost ținuți în mare considerație de mulți.
Antonio Moniz, inventatorul lobotomiei, a fost distins cu Premiul Nobel în 1949 pentru contribuția sa la medicină.
Walter Freeman și James Watts, care au popularizat procedura în Statele Unite, au fost primiți cu căldură la reuniunile anuale
ale American Medical Association (AMA) , unde au organizat expoziții despre procedurile lor de mutilare a creierului.
Potrivit lui Peter Breggin, Freeman este citat după cum urmează:
"Psihochirurgia își atinge succesul prin zdrobirea imaginației, amorțirea emoțiilor, distrugerea gândirii
abstracte și crearea unui individ robotizat, controlabil."
Deoarece la acea vreme nu era considerat etic să se critice colegii medici, prestigiosul "New England Journal
of Medicine" a acordat procedurii validitate științifică:
Acesta a publicat un articol în care se afirmă că operația a fost "(...) bazată pe observații fiziologice solide".
Presa tabloidă a jucat, de asemenea, un rol decisiv.
În următorii cinci ani, lobotomia a fost frecvent prezentată în publicații americane
populare precum Reader's Digest, Time și Newsweek.
Raportul a fost în general pozitiv și a minimalizat realitatea barbară a intervenției.
Niciuna dintre principalele asociații medicale americane, inclusiv Asociația Americană de Psihiatrie (APA) și Asociația
Medicală Americană (AMA), nu s-a opus oficial procedurii.
Pacienții disperați și familiile lor au solicitat o lobotomie după ce au citit aceste articole.
Condițiile din instituțiile psihiatrice erau deplorabile la acea vreme, iar tratamentele alternative, cum ar fi
terapia prin comă insulinică și terapia prin electroșocuri erau, de asemenea, dure și adesea violente.
Acest lucru a condus la o orbire puternică și voluntară față de natura barbară a lobotomiei și a efectelor secundare asociate.
Procedura a adus adesea pacienții într-o stare de "copilărie indusă chirurgical".
Freeman a inventat "lobotomia transorbitală", în care un instrument chirurgical asemănător unui spărgător de
gheață era introdus în creier prin orbita pacientului.
El considera că metoda sa are succes dacă pacienții săi pot părăsi instituția și pot fi îngrijiți la domiciliu "la
nivelul unui invalid domestic sau al unui animal de companie".
De asemenea, era convins că operația este cu atât mai bună cu cât este efectuată mai devreme și a susținut ca aceasta să fie prima
opțiune de tratament pentru persoanele cu boli mintale ușoare.
Cu toate acestea, măsura îndoielnică a succesului nu s-a materializat: Unii pacienți au rămas cu
handicap permanent și aproximativ 15 % au murit.
Cei mai norocoși dintre pacienții lui Freeman au reușit să ducă o viață semi-independentă și să ocupe locuri de muncă
slab calificate, însă majoritatea nu au fost la fel de norocoși.
Multora le-a fost distrusă memoria pe termen lung și se chinuiau chiar și cu cele mai
simple sarcini. Unii au rămas cu handicap pe viață.
Probabil cea mai flagrantă crimă a lui Freeman a fost că a efectuat lobotomii transorbitare pe copii, 19
în total, dintre care 11 au fost descrise în ediția din 1950 a cărții sale "Psihochirurgie" .
Cel mai tânăr copil avea doar patru ani. Doi dintre cei 11 copii au murit din cauza hemoragiilor cerebrale.
Abia atunci când New York Times a declarat în raportul său că "chirurgii au acum la fel de puține scrupule cu privire la
chirurgia creierului ca și cu privire la îndepărtarea unui apendice", opoziția față de
procedură a început să se formeze în mod serios.
Pentru pacienții din instituțiile psihiatrice, care inițial au devenit mai calmi, "(...) apoi au
devenit mai plictisitori, apatici și au murit" .
În cele din urmă, criticii au subliniat efectele secundare severe care au apărut la mulți pacienți, și-au exprimat îngrijorarea cu
privire la criteriile utilizate pentru măsurarea succesului și au acuzat chirurgii că efectuează
procedurile fără o evaluare psihiatrică prealabilă.
Cu toate acestea, lipsa alternativelor de tratament uman - sau, mai degrabă, nepăsarea oarbă față de
brutalitatea metodei - a determinat psihiatrii și familiile să recurgă totuși la astfel de măsuri disperate.
Invenția medicamentului clorpromazină în anii 1950 a fost cea care a declanșat scăderea bruscă a lobotomiei.
În cartea sa, Heiko Schöning a mers chiar atât de departe încât a vorbit despre distrugerea personalității.
Potrivit lui Schöning, aproximativ 35.000 de persoane au fost mutilate prin lobotomie în SUA între 1936 și 1978.
Numărul victimelor la nivel mondial este estimat la aproximativ un milion.
Și nu era neobișnuit ca astfel de metode să fie folosite pentru a înfrânge rezistența, fie în închisori, fie în rândul nesupușilor
civili, adică al celor care criticau sistemul predominant.
"Pe lângă utilizarea sa în cazul pacienților psihiatrici, au existat încă de la început încercări de a rezolva
problemele sociale prin intermediul chirurgiei cerebrale.
Aici începe utilizarea efectivă a psihochirurgiei pentru crima organizată.
La începutul secolului al XX-lea, un medic britanic propusese deja înlăturarea voinței de grevă a
minerilor prin intermediul unei operații pe creier (...).
În plus față de metoda spărgătorului de gheață (...) există acum o serie de intervenții psihochirurgicale mai sofisticate.
(...) Aceste evoluții sunt încă în curs de realizare în întreaga lume.
Toate metodele au un lucru în comun: distrug permanent părți ale creierului.
Psihochirurgia este încă foarte populară, în ciuda inutilității sale dovedite în scopuri de terapie socială."
Prezența chirurgiei genitale
Simplul fapt că asociațiile medicale au declarat metoda barbară a lui Freeman ca fiind validă din punct de
vedere științific demonstrează cel mai înalt grad de lipsă de conștiință și energie criminală.
Istoria acestor proceduri brutale de lobotomie chirurgicală ar fi trebuit să servească drept un exemplu descurajator,
inuman, pentru lumea medicală. Dar departe de asta!
După doar 70 de ani, următorul dezastru se profilează la orizont.
Un terapeut californian le raportează colegilor săi din forumul WPATH despre "puterea remarcabilă de vindecare" a castrării
chirurgicale pentru pacienții săi bolnavi mintal, care au fost astfel puși "pe calea recuperării emoționale"
și, probabil, au trăit fericiți până la adânci bătrâneți.
Chirurgii de gen WPATH, ca și lobotomiștii înaintea lor, ocolesc cerințele etice conform cărora o procedură
chirurgicală trebuie să fie demonstrabil sigură și benefică înainte de a fi introdusă în practica medicală generală.
Puținele studii pe termen lung privind chirurgia genitală care există arată afectarea considerabilă a
funcționării sociale, rate ridicate de boli mintale în perioada ulterioară și un risc crescut de suicid.
Cu toate acestea, aceleași organizații ca și atunci, și anume asociații precum APA și AMA , susțin amputarea genitală a
minorilor și adulților bolnavi mintal de către chirurgii WPATH.
În ambele scandaluri istorice, majoritatea victimelor sunt fie minori, fie bolnavi mintal sau ambele, iar operațiile
efectuate au ca rezultat desfigurări și dizabilități permanente.
În cel mai bun caz, pacienții de sex masculin rămân cu o cavitate după vaginoplastie care trebuie lărgită pentru tot restul
vieții lor, precum și cu o funcție sexuală redusă drastic.
Cei mai puțin norocoși suferă complicații grave, cum ar fi bălți pline de sânge, probleme de urinare și fistule.
Ritchie Herron, un bărbat de-transfigurat care a fost supus unei vaginoplastii în timpul unei crize de sănătate
mintală, își descrie viața de după operație ca pe un coșmar viu.
"Nu poți trăi cu demnitate așa", a spus victima de 32 de ani a crimei medicale de astăzi, care suferă
de dureri constante, amorțeală și tulburări urinare.
O comparație între lobotomie și chirurgia genitală
Deși mulți pacienți sunt afectați de complicații și suferă de dificultăți psihologice și relaționale
considerabile, aceștia mint public și anunță că sunt mulțumiți de rezultatul operației genitale.
În comparație, multe familii obișnuiau să îi fie sincer recunoscătoare doctorului Freeman pentru că i-a ajutat pe
cei dragi, în ciuda distrugerii enorme cauzate de operație.
Atunci ca și acum, aceasta indică un anumit grad de autoamăgire sau, după cum se tem cercetătorii
olandezi, o "fericire distorsionată de dorințe".
Familiile care au consimțit la lobotomia unei persoane dragi au, în mod natural, motivația de a
se agăța de convingerea că a fost decizia corectă.
Semnele evidente că nu a fost cazul sunt ignorate în mod deliberat.
Mulți adolescenți sau părinții lor și adulții afectați se pot confrunta astăzi cu o luptă interioară similară.
Toate dovezile disponibile din perioada dinainte ca "hype-ul genului" să devină extrem de politizat indică faptul că
majoritatea minorilor se împacă cu genul lor după pubertate.
Din păcate, însă, dezvoltarea naturală a tinerilor se bazează pe o fundație socială distrusă.
Căutarea complet naturală a propriei identități, însoțită de nemulțumire și îndoieli cu privire la propria
persoană, este supusă în mod deliberat unei interpretări de gen.
Copiii vremurilor noastre au fost infiltrați. Încă de la grădiniță, ei sunt încurajați să își pună la îndoială sexul.
În lecțiile școlare, procesul de dezvoltare complet natural al pubertății este interpretat greșit în mod deliberat.
Și anume, că este posibil să te fi născut în corpul greșit și că alegerea unui sex diferit nu este o problemă.
Acest lucru este exact ceea ce face jocul ideologiei de gen și al WPATH.
Divizarea și distrugerea familiilor sunt adesea o sursă suplimentară de suferință.
În loc să aștepte sfârșitul dezvoltării în echilibru și răbdare cu tânăra generație, membrii WPATH susțin în mod
iresponsabil intervențiile chirurgicale ca singura opțiune de tratament, chiar și pentru minori și bolnavii mintal gravi.
La fel cum Freeman și colegii săi susțineau la acea vreme că lobotomia era singura speranță pentru
bietele suflete nefericite din instituțiile psihiatrice.
Atunci ca și acum: o mutilare ireparabilă!
Concluzie După ce ultimul său pacient a murit din cauza unei hemoragii cerebrale în 1967, lui Walter Freeman,
care căzuse în dizgrație, i s-a revocat licența de spital.
Și-a petrecut restul zilelor călătorind prin SUA, urmărindu-și pacienții și familiile acestora, căutând
dovezi că procedura sa dragă a ajutat, nu a dăunat.
Freeman se considera "salvatorul" bolnavilor mintal gravi și credea că poate da speranță celor fără speranță.
La apogeul carierei sale, el nu și-ar fi imaginat niciodată că vindecarea sa miraculoasă va fi
într-o zi criticată și considerată o atrocitate.
Același lucru este valabil și pentru WPATH și membrii săi.
Inspirați de ideea de a fi eroi ai drepturilor civile care luptă pentru cei oprimați, ei se consideră pionieri în medicină, oferind
îngrijirea medicală necesară pacienților aflați în nevoie.
Cu toate acestea, suntem de părere că distrugerea chirurgicală a organelor genitale sănătoase va intra în istorie ca o crimă
de o magnitudine egală sau chiar mai mare decât lobotomia. Iar măcelarii nu trebuie să scape de pedeapsa lor dreaptă!