Upozornenie: Niektoré obrázky nemusia byť pre slabé povahy.
Ako bolo spomenuté v programe o uniknutých dokumentoch WPATH, celé lekárske združenia sa zaoberajú vykonávaním operácií
pohlavných orgánov u ľudí trpiacich tzv. rodovou dysfóriou.
Títo ľudia by sa vo svojom tele cítili nepríjemne a často by trpeli psychickými problémami - takto to popisujú
lekári a terapeuti WPATH zo svojich praktických skúseností.
A okamžite "podporujú" svoje pacientky rôznymi operáciami na zmenu pohlavia vrátane umelého vytvorenia
pohlavných orgánov , odstránenia maternice a "vrchnej chirurgie", t. j. odstránenia ženských prsníkov .
Sú však takéto doslova drastické zásahy skutočne prospešné a účinné pre osoby trpiace duševným ochorením?
Alebo je veľký dôvod na obavy? Poučme sa z príkladov z minulosti:
O histórii lobotómie
V polovici 20. storočia bolo v lekárskom svete rozšírené presvedčenie, že najúčinnejšou a
najhumánnejšou liečbou duševných chorôb je lobotómia.
"Pri štandardnej metóde sa do oboch strán hlavy vyvŕta otvor, do ktorého sa vloží tupý nástroj a vykoná sa oblúkovitý
rotačný pohyb, ktorý zničí značné množstvo mozgovej hmoty.
Ďalší zákrok spočíva vo vložení chirurgického zariadenia cez tenkú štruktúru, ktorá oddeľuje oko a mozog,
do mozgu cez očnicu a tiež v jeho oblúkovom pohybe."
Takto cituje Davisona a Neala Heiko Schöning vo svojej knihe Game Over.
V roku 1941 New York Times opísal, že pacientom po lobotómii "(...) sa novou operáciou mozgu doslova vyrežú z hlavy
nožom starosti, komplexy prenasledovania, samovražedné sklony, posadnutosť, nerozhodnosť a nervové napätie."
Brutalita chirurgického zmrzačenia nebola spomenutá.
Pretože "(...) lobotómia spočiatku robila ľudí v psychiatrických zariadeniach pokojnejšími (...)", pokračuje Schöning, čo
spočiatku dávalo brutálnej operácii podobu zázračného lieku.
Napriek zjavným nebezpečenstvám a ničivým vedľajším účinkom si lekárska komunita rýchlo osvojila lobotómiu ako
liečbu rôznych duševných porúch vrátane depresie, obsedantno-kompulzívnej poruchy, epilepsie a schizofrénie.
Lobotomici, t. j. lekári, ktorí vykonávali túto operáciu, neboli hanobení, ale mnohí si ich veľmi vážili.
Antonio Moniz, vynálezca lobotómie, bol v roku 1949 ocenený Nobelovou cenou za prínos v oblasti medicíny.
Walter Freeman a James Watts, ktorí tento zákrok spopularizovali v Spojených štátoch, boli srdečne prijatí na výročných
stretnutiach Americkej lekárskej asociácie (AMA) , kde usporiadali výstavy o svojich zákrokoch, ktorými mrzačili mozog.
Podľa Petra Breggina sa Freeman vyjadril takto:
"Psychochirurgia dosahuje svoj úspech tým, že ničí predstavivosť, otupuje emócie, ničí
abstraktné myslenie a vytvára ovládateľného robota."
Keďže sa v tom čase považovalo za neetické kritizovať kolegov lekárov, prestížny časopis "New England
Journal of Medicine" dal tomuto postupu vedeckú platnosť:
Uverejnil článok, v ktorom sa uvádza, že operácia bola "(...) založená na spoľahlivých fyziologických pozorovaniach".
Rozhodujúcu úlohu zohrala aj bulvárna tlač.
Počas nasledujúcich piatich rokov sa o lobotómii často písalo v populárnych amerických
publikáciách, ako sú Reader's Digest, Time a Newsweek.
Spravodajstvo bolo vo všeobecnosti pozitívne a bagatelizovalo barbarskú realitu zásahu.
Žiadna z hlavných amerických lekárskych asociácií vrátane Americkej psychiatrickej asociácie (APA) a Americkej lekárskej
asociácie (AMA) sa oficiálne nepostavila proti tomuto postupu.
Zúfalí pacienti a ich rodiny po prečítaní týchto článkov požiadali o lobotómiu.
Podmienky v psychiatrických zariadeniach boli v tom čase žalostné a alternatívne spôsoby liečby, ako napríklad liečba inzulínovou
kómou a elektrošoková terapia , boli tiež kruté a často násilné.
To viedlo k silnej, zámernej slepote voči barbarskej povahe lobotómie a s ňou spojeným vedľajším účinkom.
Zákrok často privádza pacientov do stavu "chirurgicky navodeného detstva".
Freeman vynašiel "transorbitálnu lobotómiu", pri ktorej sa chirurgický nástroj pripomínajúci
sekáčik na ľad zatĺkal cez očnú jamku pacienta do mozgu.
Svoju metódu považoval za úspešnú, ak jeho pacienti mohli opustiť zariadenie a starať sa o nich doma
"na úrovni domáceho invalida alebo domáceho zvieraťa".
Bol tiež presvedčený, že čím skôr sa operácia vykoná, tým lepšie, a zasadzoval sa za to, aby sa stala prvou
možnosťou liečby ľudí s len miernym duševným ochorením.
Pochybný úspech sa však nedostavil: Niektorí pacienti zostali trvalo invalidní a približne 15 % z nich zomrelo.
Tí najšťastnejší Freemanovi pacienti dokázali viesť čiastočne nezávislý život a zamestnať sa v nízko kvalifikovaných
zamestnaniach, ale väčšina z nich nemala také šťastie.
Mnohí mali zničenú dlhodobú pamäť a mali problémy aj s tými najjednoduchšími úlohami. Mnohí
zostali do konca života zdravotne postihnutí.
Freemanovým najhorším zločinom bolo pravdepodobne to, že vykonal transorbitálne lobotómie na deťoch, celkovo 19, z ktorých
11 opísal vo vydaní svojej knihy "Psychochirurgia" z roku 1950.
Najmladšie dieťa malo len štyri roky. Dve z 11 detí zomreli na krvácanie do mozgu.
Až keď denník New York Times vo svojej správe vyhlásil, že "chirurgovia majú teraz pri operácii mozgu rovnako
málo výčitiek ako pri odstraňovaní slepého čreva", začala sa proti tomuto zákroku formovať vážna opozícia.
U pacientov v psychiatrických zariadeniach, ktorí sa spočiatku upokojili, "(...) sa potom
stali otupenejšími, apatickejšími a zomreli" .
Kritici napokon poukázali na závažné vedľajšie účinky, ktoré sa vyskytli u mnohých pacientov, vyjadrili obavy z kritérií
používaných na meranie úspešnosti a obvinili chirurgov, že zákroky vykonávajú bez predchádzajúceho psychiatrického vyšetrenia.
Nedostatok humánnych alternatív liečby - alebo skôr slepé ignorovanie brutality tejto metódy - však
viedol psychiatrov a rodiny k tomu, že sa napriek tomu uchýlili k takýmto zúfalým opatreniam.
Náhly pokles lobotómie vyvolal vynález lieku chlórpromazín v 50. rokoch 20. storočia.
Heiko Schöning zašiel vo svojej knihe dokonca tak ďaleko, že hovorí o deštrukcii osobnosti ľadovou palicou.
Podľa Schöninga bolo v USA v rokoch 1936 až 1978 lobotómiou zmrzačených približne 35 000 ľudí.
Počet obetí na celom svete sa odhaduje na približne jeden milión.
Takéto metódy sa nezriedka používali na zlomenie odporu, či už vo väzniciach alebo medzi občianskymi
neposlušníkmi, t. j. kritikmi panujúceho systému.
"Okrem použitia u psychiatrických pacientov sa už od začiatku objavovali snahy o riešenie
sociálnych problémov pomocou mozgovej chirurgie.
Tu sa začína skutočné využívanie psychochirurgie pre organizovaný zločin.
Už na začiatku 20. storočia navrhol britský lekár odstrániť vôľu baníkov štrajkovať pomocou operácie mozgu (...).
Okrem metódy ľadového sekáčika (...) existuje v súčasnosti viacero sofistikovanejších psychochirurgických zákrokov.
(...) Na tomto vývoji sa dodnes pracuje na celom svete.
Všetky metódy majú jedno spoločné: trvalo ničia časti mozgu.
Psychochirurgia je stále veľmi obľúbená, napriek tomu, že sa ukázalo, že na účely sociálnej terapie je nepoužiteľná."
Prítomnosť operácie pohlavných orgánov
Samotná skutočnosť, že lekárske združenia vyhlásili Freemanovu barbarskú metódu za vedecky platnú, svedčí o najvyššom
stupni zločineckej bezohľadnosti a zločineckej energie.
História týchto brutálnych chirurgických lobotómií mala slúžiť ako odstrašujúci, neľudský
príklad pre lekársky svet. Ale zďaleka nie!
Len o 70 rokov neskôr je na obzore ďalšia katastrofa.
Istá kalifornská terapeutka informuje svojich kolegov na fóre WPATH o "pozoruhodnej liečivej sile" chirurgickej kastrácie u
svojich duševne chorých pacientov, ktorí sa tak dostali "na cestu citového zotavenia" a pravdepodobne žili šťastne až do smrti.
WPATH genderoví chirurgovia, podobne ako pred nimi lobotómovia, obchádzajú etické požiadavky, podľa ktorých musí
byť chirurgický zákrok pred zavedením do všeobecnej lekárskej praxe preukázateľne bezpečný a prospešný.
Niekoľko existujúcich dlhodobých štúdií o operáciách pohlavných orgánov poukazuje na výrazné zhoršenie
sociálneho fungovania, vysokú mieru duševných ochorení v následnej fáze a zvýšené riziko samovrážd.
Napriek tomu tie isté organizácie ako vtedy, t. j. združenia ako APA a AMA , podporujú amputáciu pohlavných orgánov maloletých
a duševne chorých dospelých, ktorú vykonávajú chirurgovia WPATH.
V oboch historických škandáloch je väčšina obetí buď neplnoletá, alebo duševne chorá, alebo oboje, a vykonané
operácie majú za následok trvalé znetvorenie a postihnutie.
V najlepšom prípade zostane mužským pacientom po vaginoplastike dutina, ktorú musia do konca života
rozširovať, a výrazne sa zníži ich sexuálna funkcia.
Tí menej šťastní trpia vážnymi komplikáciami, ako sú kaluže naplnené krvou, problémy s močením a fistuly.
Ritchie Herron, muž, ktorý sa podrobil vaginoplastike počas psychickej krízy, opisuje svoj život po operácii ako nočnú moru.
"Takto sa nedá dôstojne žiť," povedala 32-ročná obeť dnešného lekárskeho zločinu, ktorá trpí
neustálymi bolesťami, necitlivosťou a poruchami močenia.
Porovnanie lobotómie a operácie pohlavných orgánov
Hoci mnohých pacientov trápia komplikácie a majú značné psychické a vzťahové problémy, verejne klamú a vyhlasujú,
že sú s výsledkom operácie pohlavných orgánov spokojní.
V porovnaní s tým boli mnohé rodiny úprimne vďačné doktorovi Freemanovi za to, že pomohol ich blízkym
napriek obrovskej devastácii spôsobenej operáciou.
Vtedy aj teraz to poukazuje na určitý stupeň sebaklamu alebo, ako sa obávajú holandskí
výskumníci, na "šťastie skreslené zbožným želaním".
Rodiny, ktoré súhlasili s lobotómiou blízkej osoby, majú prirodzenú motiváciu držať sa
presvedčenia, že to bolo správne rozhodnutie.
Zjavné znaky toho, že to tak nie je, sa zámerne ignorujú.
Mnohí dospievajúci alebo ich rodičia a dospelí, ktorých sa to týka, dnes možno čelia podobnému vnútornému boju.
Všetky dostupné dôkazy z obdobia pred tým, ako sa "genderový humbuk" veľmi spolitizoval, naznačujú, že väčšina
všetkých neplnoletých sa po puberte zmieri so svojím pohlavím.
Žiaľ, prirodzený vývoj mladých ľudí je založený na zničenom sociálnom základe.
Úplne prirodzené hľadanie vlastnej identity, sprevádzané nespokojnosťou a pochybnosťami o sebe
samom, je zámerne podrobené rodovej interpretácii.
Deti našej doby sú infiltrované. Už od škôlky sú povzbudzované k tomu, aby spochybňovali svoje pohlavie.
Na školských hodinách sa zámerne dezinterpretuje úplne prirodzený vývojový proces puberty. Konkrétne, že ste sa možno narodili
v nesprávnom tele a že výber iného pohlavia nie je problém.
Práve to nahráva rodovej ideológii a WPATH.
Ďalším zdrojom utrpenia je často aj rozdelenie a rozvrat rodín.
Namiesto toho, aby členovia WPATH čakali na koniec vývoja v rovnováhe a trpezlivosti s mladou generáciou, nezodpovedne
argumentujú v prospech chirurgických zákrokov ako jedinej možnosti liečby, a to aj v prípade maloletých a ťažko duševne chorých.
Podobne ako Freeman a jeho kolegovia v tom čase tvrdili, že lobotómia je jedinou nádejou pre
nešťastné duše v psychiatrických zariadeniach.
Vtedy aj teraz: nenapraviteľné zmrzačenie!
Záver Po smrti posledného pacienta na krvácanie do mozgu v roku 1967 Walterovi Freemanovi, ktorý
upadol do nemilosti, odobrali nemocničnú licenciu.
Zvyšok dní strávil cestovaním po USA, vyhľadávaním svojich pacientov a ich rodín a hľadaním
dôkazov, že jeho milovaný zákrok pomohol, a nie ublížil.
Freeman sa považoval za "záchrancu" ťažko duševne chorých a veril, že dokáže dať nádej ľuďom bez nádeje.
Na vrchole svojej kariéry si nikdy nemohol predstaviť, že jeho zázračné uzdravenie bude
jedného dňa odsudzované a považované za zverstvo.
To isté platí aj pre WPATH a jej členov.
Inšpirovaní myšlienkou byť hrdinami za občianske práva bojujúcimi za utláčaných sa považujú za priekopníkov v medicíne, ktorí
poskytujú potrebnú lekársku starostlivosť pacientom v núdzi.
Sme však toho názoru, že chirurgické ničenie zdravých pohlavných orgánov sa zapíše do dejín ako zločin
rovnakého alebo dokonca väčšieho rozsahu ako lobotómia. A mäsiari nesmú uniknúť spravodlivému trestu!