Opozorilo: Nekatere slike morda niso primerne za ljudi s slabim srcem.
Kot je bilo omenjeno v oddaji o razkritih dokumentih WPATH, se celotna zdravniška združenja ukvarjajo z
izvajanjem genitalnih operacij pri ljudeh, ki trpijo zaradi tako imenovane spolne disforije.
Ti ljudje se v svojem telesu počutijo neprijetno in pogosto trpijo zaradi psiholoških težav - tako opisujejo
zdravniki in terapevti WPATH iz svojih praktičnih izkušenj.
Svoje pacientke takoj "podprejo" z različnimi operacijami za spremembo spola, vključno z umetnim oblikovanjem
spolnih organov , odstranitvijo maternice in "zgornjo operacijo", tj. odstranitvijo ženskih prsi .
Toda ali so takšni dobesedno drastični posegi res koristni in učinkoviti za duševne bolnike?
Ali pa obstaja velik razlog za zaskrbljenost? Učimo se iz preteklih primerov:
O zgodovini lobotomije
Sredi 20. stoletja je bilo v svetu medicine razširjeno prepričanje, da je lobotomija najbolj
učinkovito in humano zdravljenje duševnih bolezni.
"Pri standardni metodi se na obeh straneh glave izvrtajo luknje, nato se vstavi tup inštrument in izvede rotacijski gib
v obliki loka, ki uniči precejšnjo količino možganske snovi.
Drugi postopek je vstavitev kirurške naprave skozi tanko strukturo, ki ločuje oko in možgane, v
možgane skozi očesno votlino in njeno premikanje v loku."
Tako Davisona in Neala navaja Heiko Schöning v svoji knjigi "Game Over".
Leta 1941 je New York Times opisal, da so pri bolnikih z lobotomijo "(...) skrbi, kompleksi preganjanja, samomorilska
nagnjenja, obsesije, neodločnost in živčne napetosti z novo operacijo na možganih dobesedno z nožem izrezani iz glave."
Brutalnost kirurškega pohabljanja ni bila omenjena.
Ker "(...) je lobotomija sprva naredila ljudi v psihiatričnih ustanovah mirnejše (...)", nadaljuje Schöning, kar
je brutalni operaciji sprva dalo videz čudežnega zdravila.
Kljub očitnim nevarnostim in uničujočim stranskim učinkom je medicinska skupnost hitro sprejela lobotomijo kot način
zdravljenja različnih duševnih motenj, vključno z depresijo, obsesivno-kompulzivno motnjo, epilepsijo in shizofrenijo.
Lobotomisti, tj. zdravniki, ki so izvajali to operacijo, niso bili osovraženi, ampak so jih mnogi zelo spoštovali.
Antonio Moniz, izumitelj lobotomije, je leta 1949 prejel Nobelovo nagrado za svoj prispevek k medicini.
Walterja Freemana in Jamesa Wattsa, ki sta postopek popularizirala v ZDA, so toplo sprejeli na letnih
srečanjih Ameriškega zdravniškega združenja (AMA) , kjer sta organizirala razstave o svojih postopkih za uničevanje možganov.
Po navedbah Petra Breggina je Freeman navedel naslednje:
"Psihokirurgija doseže svoj uspeh tako, da zatre domišljijo, otupi čustva, uniči abstraktno
mišljenje in ustvari robota, ki ga je mogoče nadzorovati."
Ker je takrat veljalo, da je kritiziranje kolegov zdravnikov neetično, je prestižna revija "New England
Journal of Medicine" postopku priznala znanstveno veljavnost:
Objavil je članek, v katerem navaja, da je operacija "(...) temeljila na dobrih fizioloških opažanjih".
Odločilno vlogo je imel tudi tabloidni tisk.
V naslednjih petih letih je bila lobotomija pogosto predstavljena v priljubljenih ameriških
publikacijah, kot so Reader's Digest, Time in Newsweek.
Poročanje je bilo na splošno pozitivno in je omalovaževalo barbarsko resničnost posega.
Nobeno od večjih ameriških zdravniških združenj, vključno z Ameriškim psihiatričnim združenjem (APA) in Ameriškim
zdravniškim združenjem (AMA), ni uradno nasprotovalo postopku.
Obupani bolniki in njihove družine so po branju teh člankov zaprosili za lobotomijo.
Razmere v psihiatričnih ustanovah so bile v tistem času žalostne, alternativni načini zdravljenja, kot sta
zdravljenje z inzulinsko komo in zdravljenje z elektrošokom , pa so bili prav tako kruti in pogosto nasilni.
To je privedlo do močne, zavestne slepote za barbarsko naravo lobotomije in z njo povezanih stranskih učinkov.
Postopek pogosto privede paciente v stanje "kirurško povzročenega otroštva".
Freeman je izumil "transorbitalno lobotomijo", pri kateri je kirurški instrument, podoben sekiri za
led, skozi pacientovo očesno votlino zabil v možgane.
Menil je, da je njegova metoda uspešna, če lahko njegovi pacienti zapustijo ustanovo in so v domači oskrbi
"na ravni domačega invalida ali hišnega ljubljenčka".
Prepričan je bil tudi, da je bolje, če se operacija izvede prej, in se zavzemal, da bi bila operacija prva
možnost zdravljenja pri ljudeh z lažjo duševno boleznijo.
Vendar pa se dvomljivo merilo uspeha ni uresničilo: Nekateri bolniki so ostali trajno
invalidni, približno 15 % pa jih je umrlo.
Najsrečnejši Freemanovi pacienti so lahko živeli napol samostojno življenje in opravljali
nizkokvalificirana dela, vendar večina ni imela te sreče.
Mnogi so imeli uničen dolgoročni spomin in so težko opravljali tudi najpreprostejša opravila.
Nekateri so ostali invalidi za vse življenje.
Verjetno je bil Freemanov najhujši zločin ta, da je na otrocih izvajal transorbitalne lobotomije, skupaj
19, od katerih jih je 11 opisal v svoji knjigi "Psihokirurgija" , ki je izšla leta 1950.
Najmlajši otrok je bil star le štiri leta. Dva od 11 otrok sta umrla zaradi možganskih krvavitev.
Šele ko je New York Times v svojem poročilu izjavil, da "imajo kirurgi zdaj pri operaciji možganov enako malo
zadržkov kot pri odstranjevanju slepiča", se je začelo resno oblikovati nasprotovanje temu postopku.
Pacienti v psihiatričnih ustanovah, ki so sprva postali mirnejši, "(...) so nato postali še bolj otopeli, apatični in umrli" .
Kritiki so nazadnje opozorili na hude stranske učinke, ki so se pojavili pri številnih bolnikih, izrazili pomisleke glede
meril, uporabljenih za merjenje uspeha, in obtožili kirurge, da posege izvajajo brez predhodne psihiatrične ocene.
Vendar pa je pomanjkanje alternativ za humano zdravljenje - ali bolje, slepo neupoštevanje brutalnosti
metode - psihiatre in družine spodbudilo, da so se vseeno zatekli k takšnim obupnim ukrepom.
Nenaden upad lobotomije je povzročila iznajdba zdravila klorpromazin v petdesetih letih prejšnjega stoletja.
Heiko Schöning je v svoji knjigi šel celo tako daleč, da je govoril o uničenju osebnosti z ledeno palico.
Po Schöningovih podatkih je bilo v ZDA med letoma 1936 in 1978 z lobotomijo pohabljenih približno 35.000 ljudi.
Število žrtev po vsem svetu je ocenjeno na približno milijon.
Takšne metode so bile pogosto uporabljene za zlom upora, bodisi v zaporih bodisi med
civilnimi uporniki, tj. kritiki prevladujočega sistema.
"Poleg uporabe pri psihiatričnih bolnikih so si že od samega začetka prizadevali, da bi z
možgansko kirurgijo reševali socialne probleme.
Tu se začne dejanska uporaba psihokirurgije za organizirani kriminal.
Na začetku 20. stoletja je britanski zdravnik že predlagal, da bi rudarjem s kirurškim
posegom v možgane odstranili voljo do stavke (...).
Poleg metode s sekiro za led (...) zdaj obstajajo številni bolj izpopolnjeni psiho-kirurški posegi.
(...) Ta razvoj se še danes izvaja po vsem svetu.
Vsem metodam je skupno, da trajno uničijo dele možganov.
Psihokirurgija je še vedno zelo priljubljena, čeprav je zdaj dokazano neuporabna za socialno terapijo."
Prisotnost kirurškega posega na spolovilu
Že samo dejstvo, da so zdravniška združenja razglasila Freemanovo barbarsko metodo za znanstveno veljavno, kaže na
najvišjo stopnjo zločinske brezobzirnosti in zločinske energije.
Zgodovina teh brutalnih kirurških posegov lobotomije bi morala biti odvračilni in nehumani
zgled za medicinski svet. Toda daleč od tega!
Šele približno 70 let pozneje je na obzorju naslednja katastrofa.
Kalifornijska terapevtka svojim kolegom na forumu WPATH poroča o "izjemni zdravilni moči" kirurške kastracije pri svojih
duševno bolnih pacientih, ki so tako "stopili na pot čustvenega okrevanja" in domnevno živeli srečno do konca svojih dni.
WPATH spolni kirurgi, tako kot pred njimi lobotomisti, zaobidejo etične zahteve, da mora biti kirurški poseg dokazano
varen in koristen, preden se uvede v splošno medicinsko prakso.
Nekaj obstoječih dolgoročnih študij o operacijah spolovil kaže na precejšnje poslabšanje socialnega delovanja, visoko stopnjo
duševnih bolezni po operaciji in povečano tveganje za samomor.
Kljub temu iste organizacije kot takrat, tj. združenja, kot sta APA in AMA , podpirajo amputacijo genitalij mladoletnikov
in duševno bolnih odraslih, ki jo izvajajo kirurgi WPATH.
V obeh zgodovinskih škandalih je večina žrtev mladoletnih ali duševno bolnih ali oboje, opravljene
operacije pa so povzročile trajno iznakaženost in invalidnost.
V najboljšem primeru moškim pacientom po vaginoplastiki ostane votlina, ki jo je treba do konca
življenja širiti, in drastično zmanjšana spolna funkcija.
Pri manj srečnih pride do resnih zapletov, kot so krvavi bazeni, težave z uriniranjem in fistule.
Ritchie Herron, moški, ki se je med krizo duševnega zdravja odločil za vaginoplastiko, opisuje
svoje življenje po operaciji kot živo nočno moro.
"Tako dostojanstveno ne moreš živeti," je dejala 32-letna žrtev današnjega medicinskega zločina, ki trpi
zaradi nenehnih bolečin, otrplosti in motenj uriniranja.
Primerjava lobotomije in kirurgije spolovil
Čeprav številne paciente pestijo zapleti in imajo velike psihološke težave ter težave v odnosih, javno lažejo in
oglašujejo, da so zadovoljni z izidom operacije genitalij.
V primerjavi s tem so bile mnoge družine iskreno hvaležne doktorju Freemanu, da je kljub velikemu uničenju, ki
ga je povzročila operacija, pomagal njihovim bližnjim.
Tako takrat kot danes kaže na določeno stopnjo samoprevare ali, kot se bojijo nizozemski
raziskovalci, na "srečo, ki jo izkrivljajo želje".
Družine, ki so privolile v lobotomijo ljubljene osebe, so seveda spodbujene, da se držijo
prepričanja, da je bila odločitev pravilna.
Očitni znaki, da temu ni tako, so namerno prezrti.
Mnogi mladostniki ali njihovi starši in prizadeti odrasli se danes morda soočajo s podobnim notranjim bojem.
Vsi razpoložljivi dokazi iz časa, preden se je "razglabljanje o spolu" močno spolitiziralo, kažejo, da se
večina mladoletnikov po puberteti sprijazni s svojim spolom.
Žal pa naravni razvoj mladih temelji na uničenih družbenih temeljih.
Povsem naravno iskanje lastne identitete, ki ga spremljajo nezadovoljstvo in dvomi o
sebi, je namenoma podvrženo interpretaciji spola.
Otroci našega časa so infiltrirani. Že od vrtca naprej jih spodbujajo, da se sprašujejo o svojem spolu.
Pri šolskem pouku je povsem naravni razvojni proces pubertete namerno napačno interpretiran. Namreč, da ste se morda
rodili v napačnem telesu in da izbira drugega spola ni problem.
Ravno to gre na roko ideologiji spola in WPATH.
Razdelitev in uničenje družin sta pogosto dodaten vir trpljenja.
Namesto da bi v ravnovesju in potrpežljivosti z mlado generacijo počakali na konec razvoja, člani WPATH neodgovorno
zagovarjajo kirurške posege kot edino možnost zdravljenja, tudi za mladoletnike in hudo duševno bolne.
Podobno kot so Freeman in njegovi kolegi takrat trdili, da je lobotomija edino upanje za
uboge, nesrečne duše v psihiatričnih ustanovah.
Tako takrat kot zdaj: nepopravljivo pohabljenje!
Zaključek Ko je leta 1967 zaradi možganske krvavitve umrl njegov zadnji bolnik, so Walterju Freemanu, ki je padel v
nemilost, odvzeli licenco za opravljanje bolnišnične dejavnosti.
Preostanek dneva je preživel na potovanjih po ZDA, kjer je iskal svoje paciente in njihove družine ter iskal dokaze,
da je njegov priljubljeni postopek pomagal in ne škodoval.
Freeman se je imel za "rešitelja" hudo duševno bolnih in verjel, da lahko vlije upanje brezupnim.
Na vrhuncu svoje kariere si ni mogel predstavljati, da bodo nekoč njegovo čudežno
ozdravljenje obsojali in obravnavali kot grozodejstvo.
Enako velja za WPATH in njegove člane.
Navdihnjeni z idejo, da so junaki državljanskih pravic, ki se borijo za zatirane, se vidijo kot pionirji v medicini, ki
zagotavljajo potrebno zdravstveno oskrbo bolnikom v stiski.
Vendar menimo, da bo kirurško uničenje zdravih genitalij ostalo v zgodovini kot zločin enake ali celo večje razsežnosti
kot lobotomija. In mesarji ne smejo uiti pravični kazni!