Упозорење: Неке слике можда нису погодне за оне са слабим стомаком.
Као што је већ поменуто у програму о процурелим документима WPATH-а , целе медицинске асоцијације су
заузете извођењем гениталних операција на особама које пате од такозване родне дисофорије.
Ови људи би се осећали непријатно у својим телима и често пате од психолошких проблема – тако то описују лекари
и терапеути WPATH-а на основу свог практичног искуства.
И одмах "подржавају" своје пацијенте кроз разне операције промене пола, укључујући вештачко стварање сексуалних органа , уклањање
материце и "горњу операцију", односно уклањање женских дојки .
Али да ли су такве буквално драстичне интервенције заиста корисне и ефикасне за људе који пате од менталних болести?
Или постоји разлог за озбиљну забринутост? Научимо из прошлих примера:
О историји лоботомије
У средини 20. века медицински свет је широко веровао да је лоботомија била
најефикаснији и хуманији третман менталних болести.
Конвенционалном методом у глави се на обе стране избуши рупа, затим се убацује тупи инструмент и користи се за извођење луковтог
завртања, уништавајући знатну количину мождане супстанце.
Још један метод подразумева увођење хируршког уређаја кроз орбиту у мозак кроз танак слој који раздваја
око од мозга, као и његово померање у облику лука.
Дејвисон и Нил су цитирани од Хаика Шонинга у његовој књизи "Game Over".
1941. године Њујорк тајмс је описао како се код пацијената подвргнутих лоботомији "(...) бриге, комплекси гоњења,
самоубилачке тенденције, опсесије, неодлучност и нервна тензија буквално изрезују из главе ножем
захваљујући новом оперативном захвату на мозгу."
Бруталност хируршке мутилације није била поменута.
За "(...) лоботомија је у почетку чинила људе у психијатријским установама мирнијима (...)", Шонинг наставља, цитирајући оно што
је у почетку дало овој бруталној операцији изглед чудесног лека.
Упркос очигледним опасностима и разорним споредним ефектима, медицинска заједница је брзо прихватила праксу лоботомије
као третман за разне менталне поремећаје, укључујући депресију, опсесивно-компулсивни поремећај, епилепсију и шизофренију.
Лоботомисти, односно лекари који су изводили ову операцију, нису били омаловажени, већ су уживали висок углед међу многима.
Антонио Мониз, проналазач лоботомије, добио је Нобелову награду 1949. године за свој допринос медицини.
Валтер Фримен и Џејмс Вотс, који су популаризовали поступак у Сједињеним Државама, били су топло дочекани на годишњим састанцима
Америчког медицинског удружења (AMA) , где су кроз изложбе пружили информације о својим процедурама које оштећују мозак.
Према Питеру Брегину, Фримен је цитиран да је рекао:
"Психохирургија постиже свој успех разбијањем маште, успоравањем емоција, уништавањем апстрактивног
мишљења и стварањем роботског, контролисаног појединца."
Пошто се у то време сматрало неморалним критиковати колеге лекаре, престижни Њу Ингленд џорнал
оф медицин дао је научну ваљаност овом поступку:
Објавио је чланак у којем је наведено да је операција била заснована "(...) на чврстим физиолошким запажањима".
Таблоидна штампа такође је одиграла пресудну улогу.
Током наредних пет година, лоботомија је често била представљана у популарним америчким
публикацијама као што су Ридерс Дајџест, Тајм и Њузвик.
Извештавање је углавном било позитивно и умањило је варварску стварност поступка.
Ниједна од главних америчких медицинских асоцијација, укључујући Америчку психијатријску асоцијацију (APA) и Америчку медицинску
асоцијацију (AMA), званично се није успротивила тој процедури.
Очајни пацијенти и њихове породице затражили су лоботомије након читања ових чланака.
Услови у психијатријским установама у то време били су жалосни, а алтернативне методе лечења као што су
терапија инсулинском коми и електроконвулзивна терапија такође су биле сурове и често насиљне.
Ово је довело до јаког, намерног заслепљења према варварској природи лоботомије и њених пратећих нежељених ефеката.
Поступак је често стављао пацијенте у стање "хируршки индукованог детињства".
Фримен је измислио "трансортикалну лоботомију", у којој је хируршки инструмент сличан леденом
чекићу био закуцан у мозак пацијента кроз очну дупљу.
Сматрао је свој третман успешним ако су његови пацијенти могли да напусте установу и да се о њима брине код
куће "на нивоу домаћег инвалида или кућног љубимца".
Он је такође био убеђен да што се раније изврши поступак, то је бољи исход, и залагао се да се операција сматра првом
опцијом лечења за особе са само благим менталним болестима.
Међутим, сумњиви показатељ успеха није се остварио: неки пацијенти су остали трајно онеспособљени, а око 15% је умрло.
Најсрећнији међу Фримановим пацијентима успели су да воде прилично самосталан живот и да се запосле на
нискоквалификованим пословима, али већина није била тако срећна.
Многи су претрпели оштећење дугорочног памћења и мучили су се чак и са најједноставнијим
задацима. Прилично их је остало трајно онеспособљено.
Најтежи злочин Фримана био је то што је извршио трансорбиталне лоботомије на деци, укупно 19, од којих је 11
описано у издању његове књиге "Психохирургија" из 1950. године.
Најмлађе дете је имало само четири године. Двоје од 11 деце умрло је од можданих крварења.
Тек када је Њујорк тајмс у свом извештавању навео да "хирурзи сада имају подједнако мало бриге о операцији
мозга као и о уклањању слепих црева", почело је да се формира озбиљно противљење тој процедури.
За пацијенте у психијатријским установама, који су у почетку постали мирнији, "(...)
затим су постали спорији, апатични и умрли" .
Критичари су коначно указивали на озбиљне нежељене ефекте које су доживели многи пацијенти, изразили забринутост због
критеријума који се користе за мерење успеха и оптужили хирурге да изводе захвате без претходне психијатријске процене.
Међутим, недостатак алтернатива хуманом третману – или, прецизније, слепо занемаривање бруталности те методе – натерао је
психијатре и породице да ипак прибегну таквим очајничким мерама.
Само је изум лека хлорпромазина у 1950-им изазвао нагли пад лоботомије.
У својој књизи Хајко Шонинг је чак ишао толико далеко да говори о уништавању личности леденим бодежом.
Према Шонигу, око 35.000 људи је у Сједињеним Државама било осакаћено лоботомијом у периоду од 1936. до 1978. године.
Широм света број жртава се процењује на око милион.
И није било неуобичајено да се такве методе користе за ломљење отпора, било у затворима или против
грађанске непослушности, односно критичара владајућег система.
Поред употребе у лечењу особа са психијатријским поремећајима, од самог почетка су постојали напори да
се социјални проблеми реше помоћу операција на мозгу.
Овде почиње стварна примена психохирургије у организованом криминалу.
На почетку 20. века један британски лекар је већ предложио да се рударима одузме
спремност на штрајк помоћу операције мозга (...).
Поред методе ледолома (...), сада постоји низ усавршенијих психохируршких процедура.
(…) Ови развои се и данас развијају и користе широм света.
Све методе имају једну заједничку ствар: трајно уништавају делове мозга.
Психохирургија и даље остаје веома популарна, упркос томе што је сада доказано да је бескорисна за потребе социјалне терапије.
Тренутно стање гениталне хирургије
Само чињеница да су медицинска удружења прогласила Фриманову варварску методу научно важећом показује
највиши степен криминалне немарности и криминалне енергије.
Историја ових бруталних хируршких процедура познатих као лоботомија требало је да послужи као упозоравајући,
нехуман пример медицинском свету. Али далеко од тога!
Само око 70 година касније, надвија се још једна катастрофа.
Калифорнијска терапеуткиња говори својим колегама на форуму WPATH о "изванредној исцељујућој моћи" хируршке кастрације за своје
ментално оболеле пацијенте, који су тиме стављени "на пут емоционалног опоравка" и, претпоставља се, срећно живели заувек.
Као и лоботомисти пре њих, WPATH хирурзи за родну преображај заобилазе етички захтев да хируршка процедура
мора бити доказана безбедном и корисном пре него што се уведе у општу медицинску праксу.
Неколико дугорочних студија о гениталној хирургији које постоје показују значајна оштећења у социјалном
функционисању, високе стопе менталних болести након тога и повећан ризик од самоубиства.
Ипак, исте организације као и раније, односно удружења као што су АПА и АМА , заговарају гениталну мутилацију малолетника
и ментално оболелих одраслих од стране хирурга WPATH-а.
У оба историјска скандала већина жртава су или малолетници или ментално оболели, или и једно и друго, а извршене
операције доводе до трајног деформисања и инвалидитета.
У најбољем случају, мушки пацијенти који су подвргнути хируршкој реконструкцији вагине (вагинопластика) остају са
шупљином коју морају да дилатују до краја живота, као и са драстично смањеном сексуалном функцијом.
Мање срећни трпе озбиљне компликације као што су карлице испуњене крвљу, проблеме са мокрењем и фистуле.
Ричи Херон, мушкарац који се вратио из трансродног процеса и који је током кризе менталног здравља подвргнут вагинопластици,
описује свој живот након операције као живу ноћну мору.
"Не можеш овако да живиш са достојанством", рекао је 32-годишњи жртва данашњег медицинског злочина, који трпи
сталне болове, утрнулост и поремећаје уринарног тракта.
Поређење лоботомије и гениталне хирургије
Иако многи пацијенти трпе компликације и доживљавају значајне психолошке и међуљудске потешкоће, јавно им се лаже и говори
им се да су задовољни резултатима своје гениталне хирургије.
У поређењу, многе породице су раније биле искрено захвалне др Фримену што је помогао њиховим рођацима, упркос
огромним разорним последицама које је операција изазвала.
Тада, као и сада, то указује на одређени степен самообмане или, како холандски истраживачи
страхују, "срећу искривљену жељним размишљањем".
Породице које су пристале на лоботомију вољене особе природно имају подстицај да се држе уверења да је то била исправна одлука.
На тај начин се намерно занемарују очигледни знаци да то није био случај.
Многи адолесценти или њихови родитељи, као и погођени одрасли, можда се данас суочавају са сличном унутрашњом борбом.
Сви расположиви докази пре него што је "родна хистерија" постала високо политизована указују да се већина
малолетника помири са својим родом након пубертета.
Нажалост, међутим, природни развој младих људи заснива се на уништеном друштвеном темељу.
Сасвим природна потрага за сопственим идентитетом, праћена незадовољством и сумњом у себе,
намерно је подвргнута ауторитету тумачења пола.
Деца нашег доба су предмет инфилтрације. Од вртића па надаље, подстичу их да преиспитају свој пол.
На часовима у школи потпуно природан развојни процес пубертета намерно се погрешно тумачи. Наиме, да је неко можда
рођен у погрешном телу и да није проблем изабрати други пол.
Ово иде право у руке идеологији рода и WPATH-у.
Распадање и уништавање породица често изазивају додатну патњу.
Уместо да стрпљиво и мирно чекају да млада генерација достигне крај свог развоја, чланови WPATH-а неодговорно
заговарају хируршку интервенцију као једину опцију лечења, чак и за малолетнике и оне са тешким менталним болестима.
Слично као што су Фримен и његови колеге тада тврдили да је лоботомија била једина нада за
сиромашне, несрећне душе у менталним установама.
Тада као и сада: непоправљива ампутација!
Закључак Након што је његов последњи пацијент умро од можданог удара 1967. године, Валтер Фримен, који је
пао у немилост, имао је поништену болничку лиценцу.
Он је остатак својих дана провео путујући по Сједињеним Државама, трагајући за својим пацијентима и њиховим породицама и тражећи
доказе да је његова вољена процедура помогла, а не наштетила им.
Фриман је себе видео као "спасиоца" тешко ментално оболелих и веровао је да даје наду безнадежнима.
На врхунцу своје каријере никада не би могао ни да замисли да ће његово чудесно исцељење
једног дана бити оспоравано и сматрано атроцијом.
Исто важи и за WPATH и њене чланове.
Инспирисани идејом да буду хероји грађанских права који се боре за угњетене, они себе виде као пионире у медицини,
пружајући неопходну медицинску негу пацијентима у потреби.
Међутим, верујемо да ће хируршко уништавање здравих гениталија остати упамћено у историји као злочин
једнаке или чак веће величине од лоботомије. И касапи не смеју избећи своју праведну казну!