Varning: Vissa bilder är kanske inte för den som är rädd om hjärtat.
Som nämndes i programmet om de läckta WPATH-dokumenten är hela läkarföreningar engagerade i att utföra
genitalkirurgi på personer som lider av så kallad könsdysfori.
Dessa människor skulle känna sig obekväma i sina kroppar och ofta drabbas av psykiska problem - så beskriver WPATH:s
läkare och terapeuter det utifrån sin praktiska erfarenhet.
Och de "stöder" omedelbart sina patienter med olika könsbytesoperationer, inklusive konstgjord bildning
av könsorgan , avlägsnande av livmodern och "toppkirurgi", dvs. avlägsnande av de kvinnliga brösten .
Men är sådana bokstavligen drastiska ingrepp verkligen fördelaktiga och effektiva för psykiskt sjuka?
Eller finns det stor anledning till oro? Låt oss lära oss av tidigare exempel:
Om lobotomins historia
I mitten av 1900-talet fanns det en utbredd uppfattning inom den medicinska världen att den mest effektiva
och humana behandlingen av psykisk sjukdom var lobotomi.
"I standardmetoden borras ett hål på båda sidor av huvudet, ett trubbigt instrument förs sedan in och en bågformad roterande
rörelse utförs, vilket förstör en avsevärd mängd hjärnsubstans.
Ett annat ingrepp består i att föra in en kirurgisk anordning genom den tunna struktur som skiljer ögat och hjärnan åt,
in i hjärnan genom ögonhålan och även flytta den i en båge."
Det är så här Davison och Neale citeras av Heiko Schöning i hans bok "Game Over".
År 1941 beskrev New York Times att hos lobotomipatienter "(...) skärs bekymmer, förföljelsekomplex, självmordstankar,
tvångstankar, obeslutsamhet och nervspänningar bokstavligen ut ur huvudet med en kniv genom en ny operation på hjärnan."
Brutaliteten i den kirurgiska stympningen nämndes inte.
Eftersom "(...) lobotomin till en början gjorde människor på psykiatriska institutioner lugnare (...)",
fortsätter Schöning, vilket till en början gav den brutala operationen sken av en mirakelkur.
Trots de uppenbara farorna och de förödande biverkningarna anammade läkarkåren snabbt lobotomi som behandling
för en rad olika psykiska störningar, bland annat depression, tvångssyndrom, epilepsi och schizofreni.
Lobotomisterna, dvs. de läkare som utförde denna operation, blev inte förtalade utan uppskattades av många.
Antonio Moniz, uppfinnaren av lobotomin, belönades med Nobelpriset 1949 för sitt bidrag till medicinen.
Walter Freeman och James Watts, som populariserade ingreppet i USA, fick ett varmt mottagande vid årsmötena för
American Medical Association (AMA) , där de höll utställningar om sina hjärnstympande ingrepp.
Enligt Peter Breggin citeras Freeman enligt följande:
"Psykokirurgin når sin framgång genom att krossa fantasin, döva känslorna, förstöra det abstrakta
tänkandet och skapa en robotliknande, kontrollerbar individ."
Eftersom det på den tiden ansågs oetiskt att kritisera läkarkollegor gav den prestigefyllda tidskriften "New
England Journal of Medicine" förfarandet vetenskaplig giltighet:
Den publicerade en artikel där det stod att operationen var "(...) baserad på sunda fysiologiska observationer".
Tabloidpressen spelade också en avgörande roll.
Under de följande fem åren omnämndes lobotomi ofta i populära amerikanska tidskrifter som Reader's Digest, Time och Newsweek.
Rapporteringen var i allmänhet positiv och tonade ner den barbariska verkligheten i ingripandet.
Ingen av de stora amerikanska läkarorganisationerna, inklusive American Psychiatric Association (APA) och American Medical
Association (AMA), hade officiellt motsatt sig ingreppet.
Desperata patienter och deras familjer begärde lobotomi efter att ha läst dessa artiklar.
Förhållandena på mentalsjukhusen vid denna tid var bedrövliga, och alternativa behandlingar som insulin-koma-terapi
och elektrochockterapi var också hårda och ofta våldsamma.
Detta ledde till en stark, avsiktlig blindhet för lobotomins barbariska natur och de därmed sammanhängande biverkningarna.
Ingreppet försatte ofta patienterna i ett tillstånd av "kirurgiskt framkallad barndom".
Freeman uppfann den "transorbitala lobotomin", där ett kirurgiskt instrument som liknade en ishacka
hamrades genom patientens ögonhåla in i hjärnan.
Han ansåg att hans metod var framgångsrik om patienterna kunde lämna institutionen och vårdas i
hemmet "på samma nivå som en invalid eller ett husdjur".
Han var också övertygad om att ju tidigare operationen genomfördes, desto bättre, och förespråkade att
operationen skulle vara det första behandlingsalternativet för personer med endast lindrig psykisk sjukdom.
Det tvivelaktiga måttet på framgång uteblev dock: Vissa patienter förblev permanent handikappade och cirka 15 % avled.
De lyckligaste av Freemans patienter lyckades leva ett delvis självständigt liv och ta
lågkvalificerade jobb, men de flesta hade inte samma tur.
Många fick sitt långtidsminne förstört och kämpade med även de enklaste uppgifter.
Många förblev handikappade för resten av livet.
Freemans förmodligen grövsta brott var att han utförde transorbital lobotomi på barn, totalt 19 stycken, varav 11
beskrivs i 1950 års utgåva av hans bok "Psychosurgery" .
Det yngsta barnet var bara fyra år gammalt. Två av de elva barnen dog av hjärnblödningar.
Det var först när New York Times i sin rapport förklarade att "kirurger nu har lika lite betänkligheter inför
hjärnkirurgi som inför att ta bort en blindtarm" som motståndet mot ingreppet började formas på allvar.
För patienterna på psykiatriska institutioner, som till en början blev lugnare, "(...) blev sedan mer slöa, apatiska och dog" .
Kritikerna pekade slutligen på de allvarliga biverkningar som drabbade många patienter, uttryckte oro över de kriterier som
användes för att mäta framgång och anklagade kirurgerna för att utföra ingreppen utan föregående psykiatrisk utvärdering.
Bristen på humana behandlingsalternativ - eller snarare den blinda ignoransen för metodens brutalitet - fick dock psykiatriker
och familjer att ändå ta till sådana desperata åtgärder.
Det var uppfinningen av läkemedlet klorpromazin på 1950-talet som utlöste den plötsliga minskningen av lobotomi.
I sin bok gick Heiko Schöning till och med så långt att han talade om personlighetsförstöring med ispikar.
Enligt Schöning stympades cirka 35.000 personer genom lobotomi i USA mellan 1936 och 1978.
Antalet offer i världen beräknas uppgå till cirka en miljon.
Och det var inte ovanligt att sådana metoder användes för att bryta motstånd, vare sig det var i fängelser eller bland
civila olydnadsmän, dvs. kritiker av det rådande systemet.
"Förutom att hjärnkirurgi har använts på psykiatriska patienter har man ända sedan starten
försökt lösa sociala problem med hjälp av hjärnkirurgi.
Det är här som den faktiska användningen av psykokirurgi för organiserad brottslighet börjar.
Redan i början av 1900-talet föreslog en brittisk läkare att man skulle ta bort gruvarbetarnas
vilja att strejka med hjälp av hjärnkirurgi (...).
Förutom ispiksmetoden (...) finns det nu ett antal mer sofistikerade psykokirurgiska ingrepp.
(...) Dessa utvecklingar pågår fortfarande runt om i världen idag.
Alla metoder har en sak gemensamt: de förstör delar av hjärnan permanent.
Psykokirurgi är fortfarande mycket populärt, trots dess nu bevisade värdelöshet för socialterapeutiska ändamål." .
Förekomst av genital kirurgi
Bara det faktum att läkarorganisationerna förklarade Freemans barbariska metod som vetenskapligt giltig visar på den
högsta graden av kriminell samvetslöshet och kriminell energi.
Historien om dessa brutala, kirurgiska lobotomiprocedurer borde ha fungerat som ett avskräckande,
omänskligt exempel för den medicinska världen. Men långt ifrån!
Bara cirka 70 år senare är nästa katastrof i antågande.
En kalifornisk terapeut rapporterar till sina kollegor i WPATH-forumet om den "anmärkningsvärda helande kraften" hos
kirurgisk kastrering för sina psykiskt sjuka patienter, som därmed sattes "på vägen mot känslomässig
återhämtning" och förmodligen levde lyckliga i alla sina dagar.
WPATH:s könskirurger, liksom lobotomisterna före dem, kringgår de etiska kraven på att ett kirurgiskt ingrepp
måste vara bevisat säkert och fördelaktigt innan det införs i allmän medicinsk praxis.
De få långtidsstudier av genitalkirurgi som finns visar på en avsevärd försämring av den sociala funktionen, hög förekomst av
psykisk ohälsa i efterförloppet och en ökad risk för självmord.
Ändå stöder samma organisationer som då, dvs. föreningar som APA och AMA , WPATH-kirurgernas
könsamputation av minderåriga och psykiskt sjuka vuxna.
I båda de historiska skandalerna är majoriteten av offren antingen minderåriga eller psykiskt sjuka eller
bådadera, och de operationer som utförs leder till permanenta vanställningar och funktionsnedsättningar.
I bästa fall får manliga patienter efter en vaginoplastik ett hålrum som måste vidgas för resten av
livet, samt en drastiskt nedsatt sexuell funktion.
De mindre lyckligt lottade drabbas av allvarliga komplikationer som blodfyllda pölar, urineringsproblem och fistlar.
Ritchie Herron, en de-transitionerad man som genomgick vaginoplastik under en psykisk kris, beskriver
sitt liv efter operationen som en levande mardröm.
"Man kan inte leva med värdighet på det här sättet", säger det 32-åriga offret för dagens medicinska brott, som
lider av ständig smärta, domningar och urinvägsbesvär.
En jämförelse mellan lobotomi och genitalkirurgi
Trots att många patienter plågas av komplikationer och lider av betydande psykologiska och relationella
svårigheter, ljuger de offentligt och hävdar att de är nöjda med resultatet av sin genitala operation.
I jämförelse var många familjer tidigare uppriktigt tacksamma mot dr Freeman för att han hjälpte deras nära och
kära, trots den enorma förödelse som operationen orsakade.
Då som nu pekar det på en viss grad av självbedrägeri eller, som holländska forskare
befarar, på "lycka förvrängd av önsketänkande".
Familjer som har samtyckt till lobotomi av en närstående har naturligtvis incitament att hålla
fast vid övertygelsen om att det var rätt beslut.
De uppenbara tecknen på att så inte var fallet ignorerades avsiktligt.
Många ungdomar eller deras föräldrar och berörda vuxna kanske står inför en liknande inre kamp idag.
Alla tillgängliga bevis från tiden innan "genushypen" blev starkt politiserad tyder på att majoriteten av
alla minderåriga försonas med sitt kön efter puberteten.
Tyvärr är det dock så att ungdomars naturliga utveckling bygger på en förstörd social grund.
Det helt naturliga sökandet efter den egna identiteten, som åtföljs av missnöje och tvivel på
sig själv, utsätts medvetet för en genustolkning.
Vår tids barn har blivit infiltrerade. Från dagis och framåt uppmuntras de att ifrågasätta sitt kön.
I skolundervisningen misstolkas medvetet pubertetens helt naturliga utvecklingsprocess. Nämligen att man kan ha fötts i fel
kropp och att det inte är något problem att välja ett annat kön.
Det är just detta som spelar könsideologin och WPATH i händerna.
Att familjer splittras och förstörs är ofta en ytterligare källa till lidande.
I stället för att vänta på slutet av utvecklingen i balans och tålamod med den unga generationen, argumenterar medlemmarna i
WPATH oansvarigt för kirurgiska ingrepp som enda behandlingsalternativ, även
för minderåriga och svårt psykiskt sjuka.
Ungefär som Freeman och hans kollegor på den tiden hävdade att lobotomi var det enda hoppet för de
stackars, olyckliga själarna på mentalsjukhusen.
Då som nu: en irreparabel stympning!
Slutsats Efter att hans sista patient avlidit i en hjärnblödning 1967 fick Walter Freeman, som
hade hamnat i onåd, sin sjukhuslicens indragen.
Han tillbringade resten av sina dagar med att resa runt i USA, spåra upp sina patienter och deras familjer och leta efter
bevis för att hans älskade behandling hade hjälpt, inte skadat.
Freeman såg sig själv som en "räddare" av de svårt psykiskt sjuka och trodde att han kunde ge hopp åt de hopplösa.
När han stod på höjden av sin karriär kunde han aldrig föreställa sig att hans mirakulösa helande en
dag skulle bli utskällt och betraktat som en grymhet.
Detsamma gäller WPATH och dess medlemmar.
Inspirerade av tanken på att vara medborgarrättshjältar som kämpar för de förtryckta, ser de sig själva som
pionjärer inom medicin och tillhandahåller nödvändig medicinsk vård till behövande patienter.
Vi anser dock att den kirurgiska förstörelsen av friska könsorgan kommer att gå till historien som ett brott av samma
eller till och med större omfattning än lobotomi. Och slaktarna får inte undkomma sitt rättmätiga straff!