Danas imamo gosta koji potresa temelje medicinske nauke.
Neko ko tvrdi da virusi ne postoje. Ili barem da ne postoje upotrebljivi dokazi.
Zloglasni sveznadar? Ludi ezoterista ili čak radikalni revizionist? Vidjet ćemo.
Sljedeće teze su formulisane na web stranici njegove platforme Next Level:
Mi slijedimo put hrabrog preispitivanja i preispitivanja.
Istražujemo virusološke i medicinske teme iz svježeg ugla, uočavamo proturječnosti i zahtijevamo autentičnost.
Naše tvrdnje su čvrsto utemeljene na provjerljivim izvorima i pružaju čvrstu osnovu za konstruktivnu raspravu.
Ostajemo otvoreni za inovativne perspektive i potičemo kontinuirano samopouzdanje u nauci. Plemenit pristup!
Pozdravimo glasnogovornika Next Levela, gospodina Marvina Haberlanda, u studiju Kla.TV. Dobrodošli!
Dobro popodne i hvala vam puno na pozivu.
Da, volio bih! S jedne strane, to zvuči vrlo uzbudljivo.
Gospodine Haberland, ovaj samonametnuti standard je plemenit i koristan, ali s druge strane, postavlja se
pitanje: je li on zaista potreban u vezi s virusom?
Zar pitanje virusa nije riješeno prije više od jednog stoljeća i nepobitno dokazano bezbrojnim istraživanjima?
Zašto, da tako kažemo, vraćati sat unazad, kao da nema pouzdanih istraživanja virusa?
Da, to je dobro pitanje. Ako primijenimo kriterije koje ste formulisali ili pročitali na početku na
sve teme, onda ne možemo praviti nikakve izuzetke.
A kada ovo primijenimo na virologiju i ispitamo publikacije virologa, njihove radove, kao i rezultate koji proizlaze iz
virologije, poput lijekova, vakcinacija ili preporuka, s aspekta naučne valjanosti, tada se javljaju
dramatični problemi koji su povezani s naučnom metodom.
I o tome ćemo danas razgovarati.
Da, ali virusi su nesumnjivo pronađeni i predstavljeni nam u medijima i stručnim publikacijama.
Poneo sam nekoliko slika virusa afričke kuge, virusa HIV-a, virusa velikih boginja i koronavirusa.
Šta je s ovim revolucionarnim dostignućima?
To je dokaz crno na bijelo.
Dakle, ako polazite od hipoteze da, na primjer, dvije osobe mogu međusobno zaraziti jedna drugu, onda moram
provesti eksperiment koji podržava ili potvrđuje moju hipotezu.
A u virologiji se tvrdi da male čestice skaču s A na B, na primjer kroz zrak, i da te male čestice potom nekoga zaraze.
To znači da moram dokazati cijeli ovaj lanac uzroka i posljedica kako bih potvrdio ovu hipotezu.
Međutim, ove slike nisu nastale u takvom pokusu ili eksperimentu. Slike koje ste ovdje prikazali napravili su virolozi provodeći
eksperimente u laboratoriju – ne in vivo, na ljudima, nego na staničnim kulturama u laboratoriju – uzimajući
stanične kulture, obično od majmuna, iz bubrežnog tkiva majmuna, a zatim ih otrovavajući i izgladnjujući.
I onda se pojavljuju ove slike. Ovo je također poznato kao citopatološki efekat, između ostalog.
Ali istina je da ako ponovite isti eksperiment na zdravom tkivu zdravih životinja, ili ako ne dodate nijedan
uzorak od bolesnih životinja, dobit ćete potpuno iste slike.
Ovo bi bilo ono što se u nauci naziva kontrolnim eksperimentom ili negativnom kontrolom.
Ovo je zapravo namijenjeno da isključi mogućnost da sama eksperimentalna postavka u
mojoj laboratoriji proizvodi ovaj rezultat.
To znači da ako sada provedem eksperiment i uzmem zdrave uzorke, dobit ću potpuno iste slike.
Ali virolozi to nikada ne rade. Oni provode samo jedan eksperiment, zatim fotografiraju te slike
i tvrde da su to patogeni koji uzrokuju bolest.
Međutim, oni nisu pokazali, prvo, da se ovo dešava specifično kod bolesnih ljudi i,
drugo, da ove strukture zaista uzrokuju bolest.
Jer u sljedećem koraku sama slika nije dokaz da čestica ili struktura uzrokuju bolest.
Mogao bih pokazati oštećenu kuću i reći da je šteta nastala usljed zemljotresa, ali sama slika to ne može dokazati.
Mogla je postojati druga uzročnost koja je prouzrokovala štetu.
To znači da, nakon što fotografiram i pokažem ovu sliku, koja se zapravo javlja samo kod bolesnih ljudi; ne
mogu pronaći ove strukture kod zdravih ljudi, tada bih morao izolovati ove strukture.
A zatim, u naknadnom eksperimentu, dajte ga životinjama ili ljudima i zatim demonstrirajte:
Aha, oni će se odmah razboljeti sa istim simptomima ako im dam ove strukture.
Virologi ovo također ni u jednom trenutku ne rade.
Stoga se sav rad obavlja isključivo u laboratoriju.
Kulture ćelija se otrovaju, izgladnjuju antibioticima i tako dalje, i tada se javljaju
efekti koji se nazivaju citopatološki efekti.
Kao što je spomenuto, oni se javljaju na potpuno isti način, ne mogu se razlikovati čak ni u zdravom tkivu.
Postoji mnogo, mnogo viroloških studija i publikacija, naročito iz ranih dana moderne virologije u 1940-im i 1950-im
godinama, koje su potom objavljene bezbroj puta, a koje navode da se ovaj efekat javlja i kada se koristi zdravo tkivo.
Od 1980-ih i 1990-ih godina, virolozi su dosljedno izbjegavali kontrolirati ove eksperimente zdravim tkivom.
To se više ne radi. Imao sam brojnu korespondenciju o tome.
U tu svrhu sam podnio brojne zahtjeve prema Zakonu o slobodi informacija.
Svjetski, međunarodno, Robert Koch Institut, Služba javnog zdravlja Engleske, u Italiji, CDC u Americi, Pasteur
Institut u Francuskoj, Univerzitet u Melburnu u Australiji, Doherty Institut i tako dalje i tako dalje.
Za sve moguće viruse, ospice, SARS-CoV-2, HIV. A poruka je uvijek ista:
Ne, ne provodimo kontrolne eksperimente niti negativne kontrole sa zdravim materijalom. To se kategorijalno ne radi.
Ali ako su svjesni ove razlike, kakvo je njihovo objašnjenje? Pa zašto to ne rade?
Kažu li: "Da, to smo riješili 1940-ih, više nam ne treba"?
Pa, odgovori variraju. Ponekad čujete da nema kapaciteta za provođenje ovih eksperimenata.
Da se u potpunosti fokusiraš na pozitivne eksperimente.
To je bio, na primjer, odgovor Australije na SARS-CoV-2.
U drugim slučajevima, kao što je trenutni izbijaj epidemije bolesti svinjske kuge na Institutu Friedrich
Loeffler, rečeno nam je da to nije potrebno, jer su druge, indirektne metode već dokazale da uzorak sadrži virus.
I to su, rekao bih, uobičajene izgovore koje često čujete.
Međutim, oni nisu naučno zadovoljavajući i također krše naučnu metodu, koja je obavezna za sve virologe i institucije
prema Odjeljku 1 Njemačkog zakona o zaštiti od infekcija.
Navodi se da svi moraju raditi u skladu s najnovijim naučnim saznanjima.
A Njemačka istraživačka zaklada u Njemačkoj definira pravila naučnog rada za sve naučnike.
I jasno stoji da moramo provoditi negativne kontrole, odnosno da moramo provjeriti svoje metode, da
moramo sve dokumentovati kako bi to svako mogao razumjeti.
A to se u virologiji jednostavno potpuno krši.
Ali kada provedete kontrole, kao što smo i sami objavili, na primjer, objavili smo kontrolne eksperimente u kojima dodajete
potpuno iste antibiotike koje virusolozi koriste na zdrav materijal, koristeći potpuno iste tehnike izgladnjivanja
koje virusolozi primjenjuju, tada dobijete upravo ove efekte.
Naravno, ovo su virologi sami objavljivali nekoliko puta u prošlosti, ali, kao što sam rekao, govorimo o
razdoblju od 1940-ih do 1960-ih i 1970-ih. Od 1980-ih i 1990-ih to se jednostavno više ne radi.
Uvijek govorimo o virusima. Zašto u ovim ćelijskim kulturama postoje antibiotici? Šta oni tamo rade?
Da, to je također vrlo, vrlo važno i dobro pitanje.
Virologi koriste antibiotike u ovim eksperimentima na kulturama ćelija u laboratoriju jer žele da dezinficiraju kulturu ćelija.
Želite spriječiti da bakterije ili drugi mikroorganizmi utječu na eksperiment.
Oni žele samo viruse, koji zapravo nisu živi, oni nisu živa bića, oni žele samo da ti virusi djeluju.
I oni žele gotovo potpuno istrijebiti sve ostale mikroorganizme.
Međutim, virolozi često zanemaruju činjenicu da antibiotici sami po sebi vrše veliki pritisak na tkivo, na ovu ćelijsku kulturu.
I primjena antibiotika, obično se koriste dva, penicilin i streptomicin u kombinaciji, koji sami po sebi izazivaju stres u
ćelijskoj kulturi i tada nastaje taj citopatološki efekat, gdje se ćelijska kultura raspada i potom
nam se prodaje kao virusna slika, da tako kažemo.
Također postoje izjave virusologa u korespondenciji, uključujući iz institucija kao što je
Institut Friedrich Loeffler, koje jasno navode:
Ovo je dobro poznato. Virologi znaju da antibiotici oštećuju tkivo i mogu izazvati ovaj citopatološki efekt.
I zato, znanstveno gledano, postoji obaveza provođenja kontrolnog testa, pri kojem se i zdrav uzorak također
tretira antibioticima, a to se također nikada ne radi.
To znači da se čak i najsavremenijim metodama i najboljim skenirajućim elektronskim mikroskopima mogu
vidjeti isti efekti kod zdravih i bolesnih ljudi.
Da.
Nema razlike?
Nema razlike; ne može se razlikovati.
Postoji još jedna stvar koju Njemačko istraživačko udruženje zahtijeva, a koja se nikada ne
primjenjuje u virologiji, a to je maskiranje.
Zapravo je važno da virolozi u laboratoriju ne znaju koji je uzorak zaražen, a koji, na primjer, potiče
iz zdravog izvora, kako ne bi imali nikakvu pristranost ili unaprijed stvorena mišljenja.
Ovo također nikada nije učinjeno ni u jednoj oblasti virologije.
Ovo znači da zapravo imamo nekoliko kršenja naučne metode.
Nedostatak kontrolnih eksperimenata, nedostatak potpune dokumentacije i nedostatak maskiranja, i sve se to
stalno krši – čak i od strane Instituta Roberta Kocha.
I kao što sam rekao, to nije samo kritika naučne metode, već znamo da kada provedete ove kontrolne
eksperimente, isti rezultat se neizdiferencijabilno ponavlja.
To je jednostavno direktno opovrgavanje i falsifikacija virologije – barem u ovom pogledu.
Sada smo ovdje razmotrili ove slike, eksperimente na kulturi ćelija.
Virologi zatim preduzimaju drugi korak, odnosno sekvenciranje genoma, o kojem su neki gledaoci možda već čuli.
Zatim se pokušava identificirati genom ili genetske informacije virusa.
Sve se ovo radi koristeći računarski model, da tako kažemo.
Ovo je isključivo računarska simulacija koja koristi softverske programe.
To nema nikakve veze sa stvarnim redoslijedom, i ovdje se također ne provode nikakve provjere.
I također bi trebalo sekvencirati zdravu kulturu ćelija koja uzrokuje upravo ove efekte.
I gle čuda, kad to uradite, otkrijete iste genome, iste viruse, i u kulturi zdravih ćelija.
To znači da mogu izračunati sve viruse iz zdrave ćelijske kulture koju sam otrovao antibioticima i izgladnio.
Tamo mogu jednako lako pronaći HIV pomoću računarskog programa.
Tamo mogu pronaći SARS-CoV-2, kao i varijante SARS-CoV-2.
I mogu sve ovo dodatno pojednostaviti podvrgavanjem ove ćelijske kulture određenim dodatnim koracima, kao što je
PCR, gdje, da tako kažem, amplificiram ovu ćelijsku kulturu.
To znači da jednostavno pomnožim materijal.
Ovo čini da računarskom programu bude još lakše pronaći i izračunati viruse, da tako kažemo.
I mi sve ovo kritikujemo jer vidimo da, ako to kontrolirate razumno, kako bi se to trebalo raditi
naučno, onda falsificiramo i opovrgavamo izjave virologa.
I – sve je to zvučalo prilično komplicirano, pa ćete možda morati to poslušati još jednom ili dvaput – ali sada
dolazi najjednostavnija i najvažnija tačka, koja bi također trebala biti apsolutno logična za sve gledaoce.
Bez obzira na ove slike koje nam neprestano prikazuju, i bez obzira na eksperimente na ćelijskoj kulturi i
računarsko sekvenciranje genoma – potpuno bez obzira na sve to:
Svi eksperimenti zaraze ikada provedeni u historiji, tj. stavljanje zdravih i bolesnih pojedinaca
zajedno, bilo životinja ili ljudi, su propali. Svi!
To znači da kad god pokušam spojiti bolesne i zdrave ljude u kontroliranom eksperimentu
kako bih dokazao zarazu, to nikad ne uspije!
I to je također izravno pobijanje virologije.
Da, možda neizravno. Ali ne možeš reći da virusi ne uzrokuju bolesti kad vidiš te infekcije.
Mislim, to možete vidjeti u školskoj učionici.
Onda je jedno dijete bolesno, sljedeće dijete je bolesno, učitelji su bolesni, polovina razreda je prazna.
Upravo smo to opet imali. Kako se to uopće može dogoditi?
Ako se potom može dokazati da bakterije nisu uključene, već da su u pitanju ti nespecifični simptomi s kojima se
često moramo suočavati, a koji se iznova i iznova vraćaju.
To je tipična klinika koja se pojavi. Kako to objašnjavate?
Da, kada posmatramo ove stvari, nastaju naučne hipoteze.
Na primjer, da se sada šire čestice ili virusi.
To je zaista dobra hipoteza. Ali kad je testiraš, ne funkcioniše.
Dakle, trebamo više ideja, više hipoteza.
Naravno, o ovome smo mnogo razmišljali.
Ako to nisu virusi, šta bi to moglo biti? Ili klice?
Ovo nas jasno dovodi do aspekata kao što su ishrana, utjecaji okoline, toksini i izloženost
vanjskim utjecajima u vezi sa naučnim studijama.
Naravno, izvori zračenja, psihološki uzroci i stres također su mogući.
Ovo su svi uzroci koji se mogu vrlo dobro potvrditi eksperimentalno, na primjer u bilo kojem eksperimentu.
Mogu izazvati simptome isključivo prehranom. Mogu izazvati tumore toksinima.
Mogu izazvati tumore putem eksperimenata zračenjem.
Mogu uključiti i isključiti simptome pritiskom na dugme koristeći ove varijable.
To znači da već znamo prilično mnogo o mnogim simptomima, kako ih možemo proizvesti u
eksperimentima i što ih, da tako kažemo, uzrokuje.
Ne svi, ali veliki broj njih. Zato kažemo da ima više smisla nastaviti istraživanja u ovom području i provoditi tamo
istraživanja otvorenog tipa, umjesto da se stalno fokusiramo na ovu temu, koja je od početka do kraja potpuno opovrgnuta.
Ovo također ometa daljnje uvide, daljnja istraživanja i daljnje znanje.
To je također nešto što snažno kritikujemo, jer ozbiljno ograničava vidike znanja na temu koja je opovrgnuta.
Da li ovo razumijem ispravno? Ni virusi ni bakterije nisu odgovorni za infekciju?
Tako je. Znanstveno gledano, ako provodite ove eksperimente s virusima ili s onim što
tvrdite da su virusi, ne možete dokazati infekciju.
Ali ako ovo radite s bakterijama koje zaista možete vidjeti pod mikroskopom, bakterijama koje zaista postoje,
čak i tada, ako izolujemo te bakterije, ne možemo izazvati infekciju u kontroliranom eksperimentu.
Primjer: Ako uzmem salmonelu ili druge bakterije za koje se tvrdi da su uzrok određenih simptoma, ne mogu njima zaraziti
ili kontaminirati zdrav živi organizam. To ne funkcioniše tako.
Uvijek se primjećuje da se, kada je živo biće već bolesno ili ima simptome, bakterije također lokalno
razmnožavaju istovremeno, kao popratni učinak, da tako kažemo.
Ali to je, na primjer, da se povuče analogija za gledatelja, poput goruće kuće.
Kad gori kuća, obično ili gotovo uvijek primijetim da su tamo i vatrogasci.
To znači da je korelacija, korelacija vrlo, vrlo visoka.
Međutim, ovo ne dokazuje da su vatrogasci također bili uzrok požara.
Pojavljuju se samo istovremeno s vatrom.
Dakle, morate biti vrlo, vrlo oprezni s mikroorganizmima i bakterijama i pažljivo ih pregledati.
Samo zato što se pojavljuju uz simptome ne znači da su oni uzrok.
Jer, kao što sam upravo rekao, ako ih izolujem i dam bakterije zdravoj osobi koja nije bolesna, ništa se ne dešava.
I to je zapravo opovrgavanje da uopće postoje infekcije ili zaraze putem mikroorganizama poput bakterija.
Ali to također uključuje parazite i crve. Ni tamo ne radi.
Nikada ne možete na taj način zaraziti zdrave ljude. To ne funkcioniše.
Da, ali vraćajući se na ovu situaciju u razredu.
Ne sva djeca jedu isto. Ne žive svi u potpuno istim životnim uslovima.
Kako je onda moguće da svi razviju iste simptome?
Dakle, kada kažemo da imamo slične simptome u razredu:
Prvo, ovo ne pogađa uvijek svu djecu, već samo neke.
I moramo tražiti zajednički jezik. Djeca su sva u istoj prostoriji.
Svi imaju iste lekcije.
Svi su izloženi istim klimatskim uslovima.
Svi su izloženi istim uvjetima okoline u ovoj prostoriji.
I to bi moglo biti dovoljno varijabli ili argumenata, koje bi, naravno, trebalo testirati u razumnom eksperimentu.
To bi bio drugi korak. Ali nam ne nedostaje hipoteza. Upravo.
Ali ako kažete da postojanje ovih virusa koji uzrokuju bolesti nije dokazano i da nauka u suštini ne zna šta radi ili šta
traži, koliko su korisne preventivne mjere poput vakcinacija?
Da, oni bi također mogli biti korisni i bez dokaza o virusima ako bi pokazali prednost u razumnom eksperimentu.
Dakle, bez obzira na to da li virusi postoje ili ne, vakcinacija bi i dalje mogla djelovati.
Ali to nije ono što se dešava kada se provode eksperimenti s vakcinacijama.
Prvo, velika većina studija o vakcinaciji također ne slijedi naučna pravila.
Ovo znači da imamo najmanje dvije grupe.
Jedan prima vakcinu, a drugi odgovarajući placebo.
A zatim se ispituje isključivo klinička slika.
Tako je bilo, na primjer, s koronavirusom i cjepivima protiv koronavirusa.
Pazilo se da se uključi placebo grupa.
Njoj je potom data fiziološka otopina, koja sama po sebi zapravo ne bi bila prikladan placebo.
Jer bi se placebo u razumnoj negativnoj kontroli zapravo trebao razlikovati od aktivnog sastojka samo po jednoj
varijabli, kako bi se mogla ispitati samo ta varijabla.
U tom slučaju, to bi bila ova virusna komponenta.
Fiziološka otopina se razlikuje od stvarne vakcine po stotinama varijabli.
Ali to je sasvim druga stvar.
Šta je urađeno u ovim studijama o koronavirusu za vakcine protiv koronavirusa? Na primjer, za BioNTech-Pfizer?
Ljude su tada jednostavno testirali PCR testovima.
Međutim, ako pročitate sitni tisak studije, isti broj ljudi u obje grupe bio je bolestan.
U ovim studijama to se naziva "sumnjivi slučajevi Covid-19".
To znači da je otprilike isti broj ljudi bio bolestan.
U stvarnom kliniku bilo je nemoguće napraviti bilo kakvu razliku.
To znači da vakcinacija nije imala nikakav klinički učinak. Samo PCR test je pokazao razliku.
I tamo također kritikujemo vakcine.
Nije naučno dokazano da su efikasni protiv bolesti. I da tome, takoreći, dodamo:
Ako pogledate ospice i veliki kašalj, ili druge bolesti povezane s vakcinacijom, za koje konvencionalna medicina tvrdi da su
vakcine te bolesti iskorijenile, zapravo možete vidjeti da je, mnogo prije nego što je ikakva vakcinacija
uvedena, statistika već pokazivala da je incidencija tih bolesti bila u padu, i to dramatičnom.
U nekim slučajevima, kao što je ospica, incidencija je u Njemačkoj pala za čak 95 posto prije uvođenja vakcinacije.
To znači da je bolest zapravo već nestala do trenutka uvođenja vakcine.
To znači da iz ovih podataka također ne mogu biti izvedeni nikakvi zaključci.
Zato kritiziramo vakcine jednako kao što kritiziramo virologiju.
I, usput, većina ostalih lijekova se također smatra neefikasnom i nepotrebnom.
Ali to zvuči prilično kao prevara.
Po vašem mišljenju, jesu li svi virologi i medicinski istraživači prevaranti i zli ljudi?
Ne, nimalo. Uvijek moramo uzeti u obzir i ljudski faktor.
Jer su ovi ljudi posvetili cijeli svoj život ovoj temi, ovom istraživanju.
Oni su pristrasni, kako bi se reklo na engleskom, ili predrasudni, imaju iskrivljen pogled, ne mogu
razmišljati otvoreno, a često im čitavo postojanje ovisi o tome.
To znači da imaju porodice, djecu i tako dalje, i možda si ne mogu priuštiti da budu kritični.
Uvijek to moraš uzeti u obzir; to ljude ne čini zlikovcima automatski.
Mnogi virolozi već mogu biti optuženi za neznanje.
Zato što dosljedno odbijaju naše ponude za razgovor.
Ponekad dobijemo odgovore na pisane upite, ali ne uvijek, i tamo je vrlo, vrlo teško voditi objektivnu, naučnu raspravu.
Svakako ih možete u tome optužiti, ali ne bih išao toliko daleko da kažem da to svi
liječnici ili svi virologi i tako dalje rade namjerno.
To je više vrsta samoodbrane, a također i određeno neznanje o toj temi.
Međutim, zagovornici teorije virusa tvrde da su zarazne bolesti počele opadati tek s uvođenjem higijene, npr. Ignaza
Semmelweisa u ginekologiji i Roberta Kocha putem teorije klica.
Zar time ne rizikujete da vaši izjavi ponovo ponište ta dostignuća?
Uvijek morate praviti razliku. Mjere poput poboljšane higijene svakako mogu imati utjecaja, na primjer, jednostavno
zato što u ranu ili u organizam puštam manje stranih tvari.
Naravno, tijelo reaguje na strane nečistoće, rekao bih, upalom.
To je sasvim jasno i sasvim je tako.
Ali to ne mora nužno imati veze s virusima.
U virologiji je izjava sasvim jasna: postoje male čestice koje uzrokuju bolesti i koje su njihov uzrok.
I moram to naučno dokazati. Ne mogu to samo tako ostaviti.
Sigurno su se uslovi higijene poboljšali. Međutim, to također ima značajna ograničenja.
Na primjer, tokom pandemije koronavirusa proveden je veliki broj studija, kao što je bio
slučaj i s gripom, gdje su ispitivane dvije grupe.
Jedan je primjenjivao higijenske mjere, a drugi nije.
Ili je jedan koristio maske, a drugi nije.
I u svim tim takozvanim studijama randomiziranih kontroliranih ispitivanja (RCT) zlatnog standarda, gdje imate dvije
grupe i razlikuje se samo jedna varijabla, utvrđeno je da ni mjere higijene ni maske nisu imale nikakvog učinka.
Obje grupe su uvijek imale isti broj bolesnih pacijenata sa simptomima.
Dakle, nije bilo statistički značajne razlike. I to također opovrgava ovu hipotezu.
Ipak, higijena je, naravno, preporučljiva sada kod otvorenih rana, kao što sam upravo spomenuo.
Jer je tijelo jednostavno najzdravije kada u tkivu nema stranih supstanci. To je sasvim jasno.
A onda, historijski, postojali su i ovi pokušaji zaraze velikih razmjera.
Između svjetskih ratova, tokom svjetskih ratova.
Zar ovo nije dovelo do zaključka da, osim bakterija, postoje i drugi mehanizmi koji uzrokuju
bolesti i koji se mogu pripisati ovim česticama?
Pa, zapravo je kroz historiju bilo prilično mnogo pokušaja zaraze.
Tokom pandemije španskog gripa, da, ali i kasnije kod ospica i mnogih drugih bolesti, gripa i drugih.
I već sam na početku spomenuo da oni uvijek ne uspijevaju.
Dakle, nikada ne možete dokazati da možete zaraziti ljude na kontrolisan način. To ne uspijeva uvijek.
I u ovom trenutku, najkasnije, zaista bi trebalo početi razmišljati i shvatiti da nešto ne može biti u redu.
Ljekari ili osoblje studije uključeno u ove studije prirodno su se uvijek pitali o tome. Hej, kako je to moguće?
Ovdje pokušavamo eksperimentalno koristiti najzaraznije bolesti, i to nikada ne uspijeva. Kako je to moguće?
Zatim, naravno, pojavljuju se argumenti poput: "Da, možda virusi nisu bili dovoljno
koncentrisani, ili su možda ovi ispitanici bili imuni."
Sve su to dobre hipoteze, nema sumnje u to.
Činjenica je, međutim, da nikada nismo uspjeli dokazati infekciju u eksperimentu.
I moraš prvo dopustiti da ti to sjedne, prvo to svariti i prvo toga postati svjestan.
I to opovrgava tvrdnju da ovdje uopće imamo bilo kakvu infekciju i da to djeluje putem ovih čestica.
Možete to vidjeti u ovim studijama maski.
Ako bi, na primjer, FFP2 maske zaista bile nošene ili ako bi virusi postojali, onda bi morao postojati učinak.
Ili bi higijenske maske trebale imati učinak, ali ga nemaju.
To znači da imamo opovrgavanja virologije u više dimenzija i kroz različite eksperimente.
Naravno, sada se može pokušati svim silama i sredstvima da se održi u životu, što se zaista i radi, jer od toga
zavisi mnogo, na to se oslanja velika industrija, veliki ekonomski promet, novac i tako dalje i tako dalje.
Može se zamisliti da bi, ako bi se ovo počelo urušavati, došlo do ogromnog zemljotresa, kojeg bi se prirodno željelo izbjeći.
A mi jednostavno želimo naučno i objektivno pokazati da postoje ogromni problemi i ogromne kontradikcije kada
pogledate tu nauku, i to je neprihvatljivo kao naučniku.
Kao kritički naučnik, ovo se ne može prihvatiti.
To znači da su izvori takvi da ova teorija zapravo nije održiva. Jeste li sami pročitali te izvore?
Upravo tako, u Next Levelu, kao što sam upravo spomenuo, bili smo u korespondenciji s desecima
institucija, zapravo s više od 200, s virologima.
Proveli smo intervjue i poslali upite Institutu Robert Koch i svim ostalim institucijama širom
svijeta koje imaju nešto za prijaviti u ovoj oblasti.
I svi potvrđuju da kod zdravih uzoraka nema negativnih kontrola, da u sekvenciranju genoma uopće nema
negativnih kontrola. Dakle, one potpuno nedostaju.
Činjenica da se eksperimenti s infekcijama ne provode, na primjer iz etičkih razloga, samo
je lažni argument koji se koristi za odbranu.
Mogli biste isto učiniti i sa životinjama, kao što to stalno radite sa vakcinama i drugim lijekovima,
ali, začudo, etika se ovdje koristi kao argument.
Dakle, jednostavno pokušavate zaštititi sebe od ovih proturječnosti, a pažljiv promatrač ili čak neko sa znanstvenim
načinom razmišljanja brzo će primijetiti da ovdje postoje ogromni problemi u pogledu
znanstvenih dokaza, kao i u odnosu uzroka i posljedice.
I da se vratimo ovim slikama, ovim strukturama.
Postoji značajno djelo Karla Heinz Lüdtkea iz Max Planck instituta za historiju nauke.
On je proučavao ranu historiju virologije i također je došao do zaključka da ove slike predstavljaju ogromne
probleme, jer to nisu optičke slike iz mikroskopa kakve poznajemo, već zapravo uopće nisu slike.
Ovdje se koristi elektronski mikroskop.
Uzorci postavljeni u ovom elektronskom mikroskopu, u vakuumskoj komori, moraju se tretirati s velikom pažnjom.
Na primjer, moraju biti obloženi metalom kako bi mogli provoditi električnu energiju, a zatim moraju biti zamrznuti
ili učvršćeni između dviju staklenih ploča epoksidnom smolom.
To je ogroman pritisak na ovo tkivo, koje je već opterećeno i to može dovesti do promjena.
Karlheinz Lüdtke iz Instituta Max Planck također je primijetio da postoje ogromni problemi, da se
javljaju artefakti – tako se oni nazivaju u znanosti.
Artefakti su jednostavno rezultati ili strukture koje nastaju isključivo zbog eksperimentalnih okolnosti.
A ovo nisu slike, to su električne struje koje računar konvertuje, a koje se potom
matematički pretvaraju u sliku, da tako kažemo.
I to je još jedan problem. To znači da se, u najboljem slučaju, bavimo indirektnim dokazima, ali nikada direktnim dokazima.
Direktni dokaz bi bio: Imam bolesnu osobu, imam zdravu osobu, dovedem ih u kontakt,
bolesna osoba zarazi drugu osobu, koja se razboli.
Uzmem pljuvačku ili sluz od bolesne osobe, dam tu sluz zdravoj osobi i ona se razboli.
To bi bio neposredan dokaz. To se nikada ne dešava u virologiji.
Ako to uradite, to ne radi. I to je glavna kritika cijelog pitanja.
Dakle, sažmimo rezultat.
Nauka i istraživanje bi dobro učinile da održe otvoren diskurs.
Jer bi moglo biti da patimo od temeljnih zabluda, možda ne samo u virologiji, nego i u drugim oblastima.
I to bi, kao što ističete, kršilo temeljne principe nauke. Da, na kraju bi to svelo na apsurd.
I to bi, naravno, bila situacija u kojoj se ne želimo naći, gdje se vraćamo u mračna vremena
kada se stvari zaista ne mogu konačno dokazati.
Gospodine Haberland, hvala vam što ste razgovarali s nama.
Zanima me šta publika ima reći o ovome.
Kla.TV predstavlja necenzurirane disidentske glasove kako bismo mogli percipirati ono što je stvarno. Hvala vam puno.
Da, hvala vam i na ovoj prilici. Mislim da je to nevjerovatno važno.
Mnogi gledaoci su sigurno čuli nešto o toj temi, ali većina sigurno nije.
I kao što sam već rekao, nevjerovatno je teško govoriti o ovoj temi u javnosti.
Stvarno svugdje nailaziš samo na odbijanja kad god želiš razgovarati o ovoj temi.
Dakle, pošteno je reći da se poduzimaju pokušaji da se ove informacije potisnu.
I pozivam gledaoce da provjere sve moje izjave na našoj web stranici wissen-neu-gedacht.de.
Objavili smo mnoge publikacije sa svom korespondencijom, svim izvorima, kao i mnoge sudske postupke u ovoj oblasti.
I da, imamo i aplikaciju Nexiqa , gdje možete istraživati sve ove teme koristeći ChatGPT metodu "pitanje i odgovor" i
pročitati sve ove virološke publikacije uz pomoć, da tako kažemo.
Kako tačno mogu iz publikacije zaključiti da je nauka zanemarena, prekršena ili čak u korespondenciji s virologima i tako dalje?
Dakle, tamo dobiješ puno informacija.
Dobro, onda je na gledaocima da sami provjere činjenice i postave vam pitanja. Hvala vam puno.
Hvala i tebi.