Šodien mūsu viesis ir cilvēks, kurš satricina medicīnas zinātnes pamatus.
Kāds, kurš apgalvo, ka vīrusu nav. Vai vismaz nav noderīgu pierādījumu.
Pazīstams zinātājs? Traks ezotēriķis vai pat radikāls revizionists? Mēs redzēsim.
Turpmāk minētās tēzes ir formulētas viņa platformas Next Level tīmekļa vietnē:
"Mēs ejam drosmīgu jautājumu un pārdomu ceļu.
Mēs analizējam virusoloģijas un medicīnas tēmas no jauna, identificējam pretrunas un pieprasām autentiskumu.
Mūsu apgalvojumi ir stingri balstīti uz pārbaudāmiem avotiem un nodrošina stabilu pamatu konstruktīvai diskusijai.
Mēs joprojām esam atvērti inovatīvām perspektīvām un veicinām nepārtrauktu zinātnes pašpārbaudi." Dižciltīga pieeja!
Laipni lūdzam Kla.TV studijā sveikt Next Level preses pārstāvi Marvinu Haberlandu. Sirsnīgs sveiciens!
Sveiki un paldies par ielūgumu.
Jā, es ar prieku! No vienas puses, tas izklausās ļoti aizraujoši.
Haberland kungs, šī pašapliecināšanās ir cēla un noderīga, bet, no otras puses, rodas jautājums: vai tā
patiešām ir nepieciešama attiecībā uz vīrusu problēmu?
Vai jautājums par vīrusiem nav noskaidrots jau vairāk nekā gadsimtu un neapstrīdami pierādīts neskaitāmos pētījumos?
Kāpēc, tā sakot, pagriezt laiku atpakaļ, it kā nepastāvētu skaņas vīrusu pētījumi?
Jā, tas ir labs jautājums. Ja mēs piemērojam kritērijus, kurus jūs formulējāt vai nolasījāt sākumā,
jebkurai tēmai, tad mēs nedrīkstam tajā izdarīt izņēmumu.
Ja mēs to attiecinām uz virusoloģiju un pārbaudām virusologu publikācijas, rūpīgi analizējam viņu darbu, kā arī pārbaudām
virusoloģijā iegūto rezultātu, piemēram, zāļu, vakcīnu vai ieteikumu, zinātnisko pamatotību, rodas
dramatiskas problēmas, kas saistītas ar zinātnisko metodi.
Tieši par to mēs šodien runāsim.
Jā, bet vīrusi neapšaubāmi ir atrasti un mums tiek prezentēti medijos un specializētajos izdevumos.
Esmu atvedis dažas bildes ar infekciozā katarālā drudža vīrusu, HIV vīrusu, bakas vīrusu un koronavīrusu.
Kā ir ar šiem novatoriskajiem sasniegumiem?
Pierādījums ir melns uz balta.
Tātad, ja tu sāc ar hipotēzi, ka, piemēram, divi cilvēki var inficēt viens otru, tad man ir jāveic
eksperiments, kas apstiprina vai apstiprina manu hipotēzi.
Un virusoloģijā tiek apgalvots, ka mazas daļiņas, piemēram, pa gaisu pārlec no punkta A uz
punktu B un ka šīs mazās daļiņas pēc tam kādu inficē.
Citiem vārdiem sakot, man ir jāpierāda visa šī cēloņu un seku ķēde, lai apstiprinātu šo hipotēzi.
Tomēr šie attēli nav šāda testa vai eksperimenta rezultāts, bet gan attēli, kurus jūs šeit parādījāt, ir rezultāts virusologu
eksperimentiem, kas veikti laboratorijā - nevis in vivo, ar cilvēkiem, bet ar šūnu kultūrām laboratorijā -,
ņemot šūnu kultūras, parasti no pērtiķiem, no pērtiķu nieru audiem, un pēc tam tās saindējot un badinot.
Un tad tiek radīti šie attēli. To sauc arī par citopatisko efektu.
Taču patiesība ir tāda, ka, atkārtojot šo pašu eksperimentu ar veseliem audiem no veseliem dzīvniekiem vai nepievienojot paraugu
no slimiem dzīvniekiem, jūs iegūsiet tieši tādus pašus attēlus.
Tas būtu tā sauktais kontroles eksperiments zinātnē jeb negatīvā kontrole.
Tam faktiski būtu jāizslēdz iespēja, ka mana laboratorijas eksperimentālā iekārta pati par sevi nerada šādu rezultātu.
Tas nozīmē, ka, ja es tagad veicu eksperimentu un ņemu veselus paraugus, es saņemšu tieši tādus pašus attēlus.
Bet virusologi to nekad nedara. Viņi vienmēr veic tikai vienu testu, pēc tam nofotografē
šos attēlus un apgalvo, ka tie ir patogēni.
Tomēr viņi nav pierādījuši, ka, pirmkārt, tas notiek tikai slimiem cilvēkiem un, otrkārt,
ka šīs struktūras patiešām izraisa slimību.
Jo nākamajā posmā attēls vien nav pierādījums tam, ka daļiņa vai šī struktūra izraisa slimību.
Es varētu parādīt sagruvušu māju un teikt, ka bojājumus radījusi zemestrīce, bet attēls pats par sevi to nevar pierādīt.
Bojājumus varētu būt izraisījis arī cits iemesls.
Tas nozīmē, ka pēc tam, kad esmu nofotografējis un parādījis šo attēlu, man šīs struktūras būtu jāizolē.
Un tad nākamajā eksperimentā dodiet to dzīvniekiem vai cilvēkiem, un tad to parādiet:
Aha, viņi slimo tieši tagad ar tiem pašiem simptomiem, kad es viņiem dodu šīs struktūras.
Arī virusologi to nekad nedara.
Tāpēc darbs tiek veikts tikai laboratorijā.
Šūnu kultūras tiek saindētas, badinātas ar antibiotikām utt., un tad rodas šie efekti, ko sauc par citopātiskiem efektiem.
Kā jau teicu, tās attīstās pilnīgi vienādi, neatšķiramas pat veselos audos.
Un ir daudzi, daudzi virusoloģiski pētījumi, virusoloģiskas publikācijas, jo īpaši modernās virusoloģijas sākumposmā, 40.
un 50. gados, un arī vēlāk neskaitāmas reizes tika publicēts, ka šis efekts rodas arī tad, ja tiek izmantoti veseli audi.
Kopš 1980. un 1990. gadiem virusologi ir konsekventi izvairījušies kontrolēt šos eksperimentus ar veseliem audiem.
Tas vairs netiek darīts. Tā vietā es esmu veicis neskaitāmas sarakstes.
Šim nolūkam esmu iesniedzis daudzus pieprasījumus saskaņā ar (Informācijas brīvības) likumu vai
(tā sauktajiem) Informācijas brīvības likumiem.
Visā pasaulē, starptautiski, Roberta Koha institūts, Sabiedrības veselības dienests Anglijā, Itālijā, CDC Amerikā,
Pastēra institūts Francijā, Melburnas Universitāte Austrālijā, Doherty institūts utt. un tā tālāk un tā tālāk.
Visu veidu vīrusiem, masalām, SARS-CoV-2, HIV. Un vēstījums vienmēr ir viens un tas pats:
"Nē, mēs neveicam nekādus kontroles eksperimentus, negatīvas kontroles ar veselu materiālu." Tas kategoriski netiek darīts.
Bet, ja viņi zina šo atšķirību, kāds ir viņu paskaidrojums? Tad kāpēc viņi to nedara?
Vai viņi saka: "Jā, mēs to atrisinājām 40. gados, (mums) tas vairs nav vajadzīgs."?"?
Tātad atbildes ir dažādas. Dažreiz dzirdat atbildi, ka nav iespēju veikt šos eksperimentus.
Lai jūs pilnībā un pilnībā koncentrētos uz pozitīviem eksperimentiem.
Tāda bija, piemēram, Austrālijas atbilde uz SARS-CoV-2.
Citos gadījumos, piemēram, piemēram, kā tagad ar mutes un nagu sērgu Frīdriha Lēflera institūtā, mums tika teikts, ka
tas nav nepieciešams, jo, lai pierādītu vīrusa klātbūtni paraugā, jau ir izmantotas citas, netiešās metodes.
Un es tikai teikšu, ka tie ir bieži dzirdēti attaisnojumi.
Taču tie nav zinātniski apmierinoši un arī pārkāpj zinātnisko metodi, kas saskaņā ar Vācijas Infekciju aizsardzības
likuma 1. pantu ir obligāta visiem virusologiem un iestādēm.
Tajā ir teikts, ka ikvienam ir jāstrādā saskaņā ar jaunākajiem sasniegumiem.
Un Vācijas Pētniecības fonds Vācijā visiem zinātniekiem nosaka, kādi patiesībā ir zinātniskā darba noteikumi.
Tajā ir skaidri noteikts, ka mums ir jāveic negatīvā kontrole vai ka mums ir jākontrolē mūsu metodes, ka
mums viss ir jādokumentē, lai ikviens to varētu saprast.
Un virusoloģijā tas vienkārši tiek pilnībā pārkāpts.
Un, ja jūs veicat kontroles eksperimentus, piemēram, mēs paši to esam publicējuši, mēs esam publicējuši kontroles eksperimentus,
kuros materiāls, veselīgs materiāls, tiek sajaukts ar tieši tādām pašām antibiotikām, kādas izmanto virologi,
ar tieši tādām pašām bada metodēm, kādas izmanto virologi, tad rodas tieši šāda ietekme.
Protams, agrāk to vairākkārt ir publicējuši paši virusologi, bet, kā jau teicu, mēs runājam par laika posmu no
40. līdz 60. un 70. gadiem, bet kopš 80. un 90. gadiem tas vienkārši vairs netiek darīts.
Mēs vienmēr runājam par vīrusiem. Kāpēc šajās šūnu kultūrās ir antibiotikas? Ko tās tur dara?
Jā, tas arī ir ļoti, ļoti svarīgs un labs jautājums.
Veicot eksperimentus ar šūnu kultūrām laboratorijā, virusologi izmanto antibiotikas, jo viņi vēlas dezinficēt šūnu kultūru.
Jūs vēlaties novērst baktēriju vai citu mikroorganismu ietekmi uz eksperimentu.
Viņi vēlas, lai iedarbotos tikai vīrusi, kas praktiski nav dzīvi, tie nav dzīvas būtnes,
viņi vēlas, lai iedarbotos tikai šie vīrusi.
Un viņi vēlas praktiski iznīcināt un izskaust visus citus mikroorganismus.
Tomēr virusologi bieži vien neņem vērā to, ka antibiotikas pašas par sevi jau ir liels stress audiem, šai šūnu kultūrai.
Un antibiotiku pievienošana, parasti tiek izmantotas arī divas, penicilīns un streptomicīns kombinācijā, kas vieni paši par sevi
izraisa šūnu kultūras sasprindzinājumu, un tad rodas šis efekts, citopātiskais efekts, kad šūnu kultūra izšķīst
un pēc tam mums to pārdod kā sava veida vīrusa attēlu.
Ir arī skaidri paziņojumi no virusologiem sarakstē, tostarp no tādām iestādēm kā Frīdriha Lēflera institūts:
Tas ir labi zināms. Virologi zina, ka antibiotikas ir problemātiskas audiem un var izraisīt šo citopātisko efektu.
Un tāpēc jums zinātniski ir jānēsā līdzi kontrole, kurā jūs pievienojat antibiotikas arī
veselam paraugam, un arī tas nekad netiek darīts.
Tas nozīmē, ka, pat izmantojot modernākas metodes un labākus skenēšanas elektronu mikroskopus,
veseliem un slimiem cilvēkiem var novērot vienādu efektu.
Jā.
Nav atšķirības?
Nav nekādas atšķirības, tas nav atšķirams.
Ir vēl viens punkts, ko Vācijas Pētniecības fonds pieprasa un kas virusoloģijā nekad netiek piemērots, un tas ir aklums.
Patiesībā būtu svarīgi, lai virusologi laboratorijā nezinātu, kurš paraugs ir inficēts un kurš ņemts, piemēram, no
vesela avota, lai viņi nebūtu neobjektīvi noskaņoti angļu valodas virzienā vai lai viņiem nebūtu iepriekšēja viedokļa.
Tas arī nav veikts nevienā viroloģijas jomā.
Citiem vārdiem sakot, patiesībā mums ir vairāki zinātniskās metodes pārkāpumi.
Kontroles eksperimentu trūkums, pilnīgas dokumentācijas trūkums un akluma trūkums, un tas viss tiek
pastāvīgi pārkāpts - arī Roberta Koha institūtā.
Un, kā jau teicu, tā nav tikai zinātniskās metodes kritika, bet mēs zinām, ka, veicot šos
kontroles eksperimentus, rezultāti ir vienādi.
Tas ir vienkārši tiešs virusoloģijas atspēkojums un falsifikācija - vismaz attiecībā uz šo efektu.
Mēs jau esam runājuši par šiem attēliem, par šūnu kultūru eksperimentiem.
Pēc tam virusologi veic otru posmu, proti, genoma sekvencēšanu, kā daži skatītāji, iespējams, ir dzirdējuši.
Mērķis ir noskaidrot vīrusa genomu jeb ģenētisko informāciju.
Tas viss tiek darīts, izmantojot, tā sakot, datora modeli.
Tā ir tikai simulācija datorā, izmantojot datorprogrammas.
Tam nav nekāda sakara ar reālu sekvencēšanu, un arī šeit netiek veikta nekāda kontrole.
Un jums būtu arī jāsekvencē veselu šūnu kultūra, kas rada tieši šādus efektus.
Un, lūk, kad jūs to darāt, jūs atrodat tos pašus genomus, tos pašus vīrusus veselu šūnu kultūrā.
Tas nozīmē, ka es varu aprēķināt visus vīrusus no veselas šūnu kultūras, kuru esmu saindējis ar antibiotikām un izsaldējis.
Es arī varu atrast HIV tur ar datorprogrammu.
Tur es varu atrast arī SARS-CoV-2, SARS-CoV2 variantus.
Un es varu visu vēl vairāk vienkāršot, pakļaujot šo šūnu kultūru noteiktiem papildu posmiem,
piemēram, PCR, kur es šo šūnu kultūru, tā sakot, pavairoju.
Citiem vārdiem sakot, es vienkārši palielinu materiālu.
Tādējādi datorprogrammai ir vēl vieglāk atrast un aprēķināt vīrusus.
Un mēs to visu kritizējam, jo redzam, ka, ja to kontrolē saprātīgi, kā tam vajadzētu būt zinātniski, tad
mēs viltojam un atspēkojam virusologu apgalvojumus.
Un - tas viss izklausījās diezgan sarežģīti, iespējams, jums to nāksies noklausīties vienu vai divas reizes, bet
tagad nāk visvienkāršākais un vissvarīgākais punkts, kam vajadzētu būt pilnīgi loģiskam visiem skatītājiem.
Neatkarīgi no šiem attēliem, kas mums vienmēr tiek rādīti, un neatkarīgi no šūnu kultūru eksperimentiem un
genoma sekvencēšanas datorā - pilnīgi neatkarīgi no tiem:
Visi vēsturē veiktie inficēšanās eksperimenti, t.i., veselu un slimu cilvēku (dzīvnieku vai
cilvēku) sapulcināšana kopā, ir izgāzušies. Visi!
Tas nozīmē, ka ikreiz, kad es mēģinu kontrolētā eksperimentā savest kopā slimus un veselus
cilvēkus un pierādīt inficēšanos, tas nekad neizdodas!
Un tas ir vēl viens tiešs virusoloģijas atspēkojums.
Jā, varbūt netieši. Taču nevar teikt, ka nav vīrusu, kas izraisa slimības, ja redzam šīs infekcijas.
Jūs to redzat klasē.
Tad viens bērns ir slims, nākamais bērns ir slims, skolotāji ir slimi, puse klases ir tukša.
Mums tas tikko atkal ir noticis. Kā tas varēja notikt?
Ja ir pierādīts, ka nav iesaistītas baktērijas, bet šie nespecifiskie simptomi, ar kuriem jums
bieži nākas saskarties, bet kuri vienmēr atkārtojas.
Tā ir tipiska klīnika, kas parādās. Kā jūs to izskaidrojat?
Jā, kad mēs novērojam šīs lietas, rodas zinātniskas hipotēzes.
Piemēram, ka tagad ir daļiņas vai vīrusi, kas pārlec pāri.
Tā ir ļoti laba hipotēze. Bet, kad to pārbaudāt, tā nedarbojas.
Tāpēc mums ir nepieciešams vairāk ideju, vairāk hipotēžu.
Protams, mēs esam daudz domājuši arī par to.
Ja tas nav vīrusi, tad kas tas varētu būt? Vai mikrobi?
Saistībā ar zinātniskajiem pētījumiem mēs nepārprotami saskaramies ar tādiem jautājumiem kā uzturs,
vides ietekme, toksīni un ārējo faktoru iedarbība.
Protams, ir iespējami arī radiācijas avoti, psiholoģiskie cēloņi un stress.
Visus šos cēloņus var ļoti labi pārbaudīt arī eksperimentāli, piemēram, jebkurā eksperimentā.
Es varu radīt simptomus tikai ar uztura palīdzību. Es varu izraisīt audzējus, izmantojot toksīnus.
Ar radiācijas eksperimentiem es varu izraisīt audzējus.
Izmantojot šos mainīgos lielumus, es varu ieslēgt un izslēgt simptomus ar vienu pogas pieskārienu.
Citiem vārdiem sakot, par daudziem simptomiem mēs patiesībā jau zinām diezgan daudz, zinām, kā tos varam radīt eksperimentos
un kas, tā sakot, ir ar tiem cēloņsakarīgi saistīts.
Ne par visiem, bet par daudziem. Tāpēc mēs apgalvojam, ka ir lietderīgāk turpināt pētījumus šajā jomā un veikt
atvērtus pētījumus, nevis visu laiku koncentrēties uz šo tēmu, kas ir pilnībā atspēkota no sākuma līdz beigām.
Tas bloķē arī turpmākas atziņas, turpmākus pētījumus, turpmākas zināšanas.
Tā ir vēl viena lieta, ko mēs asi kritizējam, proti, ka tas ļoti ierobežo zināšanu apvārsni līdz tēmai, kas ir atspēkota.
Vai es pareizi saprotu? Ne vīrusi, ne baktērijas nav atbildīgas par infekciju?
Tieši tā. Zinātniski runājot, ja jūs veicat šos eksperimentus ar vīrusiem vai ar to, ko jūs apgalvojat, ka tur
ir vīrusi, jūs nevarat pierādīt, ka tur ir inficēšanās.
Bet, ja to darām ar baktērijām, kuras reāli var redzēt optiski mikroskopā un kuras reāli eksistē, mēs nevaram izraisīt infekciju
kontrolētā eksperimentā, ja mēs šīs baktērijas lietojam izolēti.
Piemērs: Ja es tagad lietoju salmonellu vai citas baktērijas, par kurām tiek apgalvots, ka tās ir noteiktu
simptomu cēlonis, tad es ar tām nevaru inficēt vai inficēt veselu dzīvu būtni. Tas nedarbojas.
Tikai tad, kad dzīvs organisms jau ir slims vai simptomātisks, tiek novērots, ka vienlaikus lokāli
vairojas arī baktērijas, t. i., kā blakusparādība.
Bet, lai skatītājiem sniegtu analoģiju, tas ir kā degošs nams.
Tagad, kad es redzu degošas mājas, parasti vai gandrīz vienmēr pamanu, ka tur ir arī ugunsdzēsēji.
Citiem vārdiem sakot, korelācija, pavadījums ir ļoti, ļoti augsts.
Taču tas nav pierādījums tam, ka ugunsgrēka cēlonis ir arī ugunsdzēsēji.
Tie parādās tikai vienlaikus ar ugunsgrēku.
Tāpēc jums ir jābūt ļoti, ļoti uzmanīgiem ar mikroorganismiem un baktērijām un rūpīgi jāuzmanās.
Tas, ka tie parādās kopā ar kādu simptomu, nenozīmē, ka tie ir cēlonis.
Jo, kā jau es tikko teicu, ja es izņemšu tās, baktērijas, no izolācijas un iedošu tās
veselam cilvēkam, kurš nav slims, nekas nenotiks.
Un tas patiesībā atspēko faktu, ka pastāv infekcijas vai infekcijas ar mikroorganismu, piemēram, baktēriju, starpniecību.
Taču tas attiecas arī uz parazītiem un tārpiem. Arī tas nedarbojas.
Tāpēc jūs nekad nevarat šādi inficēt veselus cilvēkus. Tas nedarbojas.
Jā, bet atgriežoties pie šīs klases situācijas.
Ne visi bērni ēd vienu un to pašu ēdienu. Viņiem nav pilnīgi vienādi dzīves apstākļi.
Kā tas var būt, ka visiem tiem ir vienādi simptomi?
Tātad, ja mēs sakām, ka mums klasē ir līdzīgi simptomi:
Pirmkārt, tā ne vienmēr skar visus bērnus, bet tikai dažus.
Un mums ir jāmeklē kopsaucēji. Visi bērni ir vienā telpā.
Tām visām ir vienādas mācību vienības.
Tās visas ir pakļautas vienādiem klimatiskajiem apstākļiem.
Viņi visi šajā telpā ir pakļauti vienādiem vides apstākļiem.
Un tas varētu būt pietiekami daudz mainīgo lielumu vai argumentu, kas, protams, būtu jāpārbauda atbilstošā eksperimentā.
Tas būtu otrais solis. Taču hipotēžu netrūkst. Tieši tā.
Bet, ja jūs sakāt, ka šo slimību izraisītāju vīrusu eksistence nav pierādīta un ka zinātne būtībā nezina, ko tā dara un ko tā meklē,
cik lietderīgi ir tādi profilakses pasākumi kā vakcinācija?
Jā, tie varētu būt noderīgi arī bez vīrusu atklāšanas, ja saprātīgā eksperimentā tie parādītu priekšrocības.
Tātad neatkarīgi no tā, vai vīrusi ir vai nav, vakcinācija joprojām varētu būt efektīva.
Un tas nenotiek, ja jūs tagad eksperimentējat ar vakcināciju.
Pirmkārt, lielākajā daļā vakcinācijas pētījumu netiek ievēroti zinātniskie noteikumi.
Tas nozīmē, ka mums ir vismaz divas grupas.
Viens saņem vakcīnu, otrs - piemērotu placebo.
Un tad tiek pārbaudīta tīri klīniskā aina.
Tā tas bija, piemēram, ar koronavīrusa vakcīnām.
Viņi pārliecinājās, ka ir arī placebo grupa.
Pēc tam viņai tika iedota galda sāls, kas pati par sevi nebūtu piemērots placebo.
Jo placebo saprātīgā negatīvajā kontrolē faktiski vajadzētu atšķirties no aktīvās vielas tikai vienā mainīgajā
lielumā, lai jūs varētu aplūkot tikai šo mainīgo lielumu.
Šajā gadījumā tas būtu šis vīrusu komponents.
Fizioloģiskais šķīdums atšķiras no faktiskās vakcīnas simtiem mainīgo lielumu.
Bet tas ir cits temats.
Kas ir paveikts šajos korona pētījumos par korona vakcīnām? Piemēram, BioNTech-Pfizer?
Pēc tam cilvēki tika vienkārši pārbaudīti ar PCR testiem.
Tomēr, ja lasāt pētījuma mazo drukāto tekstu, abās grupās bija vienāds skaits slimu cilvēku.
Šos pētījumus sauc par "aizdomīgiem Covid-19 gadījumiem".
Citiem vārdiem sakot, slimnieku skaits bija aptuveni vienāds.
Patiesajā klīnikā nebija iespējams veikt atšķirību.
Citiem vārdiem sakot, vakcinācijai nebija nekādas klīniskas ietekmes. Tikai PCR tests atšķīrās.
Un mēs šeit kritizējam arī vakcīnas.
Nav zinātniski pierādīts, ka tās ir efektīvas pret slimībām. Un visam visam pāri, tā sakot:
Ja paskatās uz masalām un garo klepu vai citām ar vakcināciju saistītām slimībām, par kurām tradicionālajā medicīnā tiek
apgalvots, ka vakcinācija ir izskaudusi šīs slimības, tad patiesībā var redzēt, ka jau ilgi pirms jebkādas
vakcinācijas ieviešanas statistikā slimības izplatība bija samazinājusies, un tas bija ārkārtīgi būtiski.
Dažos gadījumos līdz pat 95 %, kā masalu gadījumā, saslimstība ar masalām Vācijā samazinājās pirms vakcinācijas ieviešanas.
Tas nozīmē, ka vakcinācijas ieviešanas laikā slimība faktiski jau bija izzudusi.
Tas nozīmē, ka arī no šiem datiem nav iespējams noteikt ietekmi.
Tāpēc mēs kritizējam vakcīnas tieši tāpat kā virusoloģiju.
Starp citu, arī lielākā daļa citu medikamentu tiek uzskatīti par neefektīviem un nevajadzīgiem.
Bet tas izklausās diezgan līdzīgi krāpšanai.
Vai, jūsuprāt, visi virusologi un medicīnas pētnieki ir krāpnieki un slikti cilvēki?
Nē, nekādā gadījumā. Mums vienmēr ir jāiekļauj cilvēciskais komponents.
Jo šie cilvēki ir veltījuši visu savu dzīvi šai tēmai, šim pētījumam.
Viņi ir neobjektīvi, kā jūs teiktu angliski, vai aizspriedumaini, viņiem ir izkropļots skatījums, viņi nespēj domāt
atklāti un bieži vien no tā ir atkarīga visa viņu eksistence.
Citiem vārdiem sakot, viņiem ir ģimenes, bērni utt., un viņi nevar atļauties būt kritiski.
Tas vienmēr ir jāņem vērā, tas automātiski nepadara cilvēkus par sliktiem.
Daudzus virusologus var apsūdzēt nezināšanā.
Tāpēc, ka viņi konsekventi noraida mūsu piedāvājumus risināt dialogu.
Dažreiz mēs saņemam atbildes uz rakstiskiem jautājumiem, bet ne vienmēr, un ir ļoti, ļoti grūti
iesaistīties objektīvās debatēs, zinātniskās debatēs.
Tāpēc jūs varat viņus par to vainot, bet es neteiktu, ka visi ārsti vai visi virusologi utt. vienmēr to dara apzināti.
Tā ir tikai zināma pašaizsardzība, zināma neziņa par šo tēmu.
Taču tagad vīrusu teorijas piekritēji apgalvo, ka tikai ar higiēnas ieviešanu, piemēram, ar Ignca
Semmelveisa ginekoloģijā un Roberta Koha baktēriju teorijas palīdzību, infekcijas slimības sāka samazināties.
Vai jūs neriskējat ar saviem izteikumiem anulēt šos sasniegumus?
Jums vienmēr ir jānošķir. Tādi pasākumi kā higiēnas uzlabošana, protams, var ietekmēt, piemēram, vienkārši tāpēc,
ka es ielaižu mazāk svešķermeņu savā brūcē vai organismā.
Protams, organisms uz svešiem netīrumiem reaģē, teiksim, ar iekaisumu.
Tas ir pilnīgi skaidrs, un tā ir pareizā rīcība.
Taču tam ne vienmēr ir kāds sakars ar vīrusiem.
Viroloģijā apgalvojums ir diezgan skaidrs: ir mazas daļiņas, kas izraisa slimības, kas ir cēlonis.
Un man tas ir jāpierāda zinātniski. Es nevaru to tā vienkārši atstāt.
Higiēnas apstākļi noteikti ir uzlabojušies. Taču tam ir arī nopietni ierobežojumi.
Piemēram, daudz pētījumu tika veikti koronavīrusu periodā vai gripas gadījumā, kad tika pētītas divas grupas.
Viens piemēroja higiēnas nosacījumus, otrs tos nepiemēroja.
Vai arī viens izmantoja maskas, bet otrs nē.
Un visos šajos tā sauktajos zelta standarta RCT pētījumos, kur ir divas grupas un atšķiras tikai viens mainīgais lielums, tiek
konstatēts, ka ne higiēnas pasākumi, ne maskas nav ietekmējušas.
Abās grupās vienmēr bija vienāds skaits slimu, simptomātisku pacientu.
Tātad statistiski nozīmīgas atšķirības nebija. Tas arī atspēko šo hipotēzi.
Tomēr, kā jau minēju, higiēna, protams, ir saprātīga atklātām brūcēm.
Jo organisms ir visveselīgākais, ja audos nav svešķermeņu. Tas ir pilnīgi skaidrs.
Un vēsturiski ir bijuši arī lieli inficēšanās mēģinājumi.
Tātad starp pasaules kariem, pasaules karu laikā.
Vai kaut kas no tā neizrietēja, kas noveda pie secinājuma, ka bez baktērijām ir arī citi slimību
izraisīšanas mehānismi, kurus var izsekot līdz šīm daļiņām?
Tātad vēsturiski ir bijuši diezgan daudzi mēģinājumi izplatīties.
Spāņu gripas laikā, bet arī vēlāk ar masalām un daudzām citām, gripu un citām slimībām.
Un es jau sākumā minēju, ka tie vienmēr neizdodas.
Tāpēc jūs nekad nevarat pierādīt, ka varat inficēt cilvēkus kontrolētā veidā. Tas nekad nedarbojas.
Un vēlākais tajā brīdī jums vajadzētu sākt aizdomāties un domāt, ka kaut kas nevar būt pareizi.
Protams, šajos pētījumos ārsti vai pētījuma personāls vienmēr bija noraizējies. Ei, kā tas var būt?
Mēs šeit eksperimentāli mēģinām izmantot visinfekciozākās slimības, un tas nekad neizdodas. Kā tas ir iespējams?
Tad, protams, seko tādi argumenti kā: "Jā, varbūt vīrusi nebija pietiekami koncentrēti vai
varbūt šie izmēģinājumu dalībnieki bija imūni."
Tās visas ir labas hipotēzes, bez šaubām.
Taču fakts ir tāds, ka mēs nekad neesam spējuši pierādīt infekciju eksperimentā.
Un vispirms jums tas ir jāļauj tam iesakņoties, vispirms tas ir jāuztver un jāsaprot.
Un tas atspēko apgalvojumu, ka mums šeit vispār ir infekcija un ka tā darbojas caur šīm daļiņām.
To var redzēt arī šajos masku pētījumos.
Ja, piemēram, FFP2 maskas patiešām tiktu valkātas vai ja būtu vīrusi, tad ietekmei būtu jābūt.
Vai arī higiēnas maskām būtu jāparāda ietekme, bet tā nav.
Tas nozīmē, ka mums vienmēr, vienmēr ir virusoloģijas atspēkojumi vairākās dimensijās, dažādos eksperimentos.
Protams, tagad jūs varat mēģināt to uzturēt pie dzīvības ar visiem spēkiem un resursiem, kas arī tiek darīts, jo
no tā daudz kas ir atkarīgs, daudz rūpniecības, daudz ekonomiskā apgrozījuma, naudas un tā tālāk un tā tālāk.
Jūs varat iedomāties, ka, ja tā sāktu drupt, notiktu milzīga zemestrīce, un, protams, jūs vēlaties no tā izvairīties.
Un mēs vienkārši vēlamies zinātniski un objektīvi norādīt, ka pastāv milzīgas problēmas, milzīgas pretrunas, ja
skatāmies uz zinātni, un jūs kā zinātnieks to nevarat pieņemt.
Kā kritisks zinātnieks jūs to nevarat pieņemt.
Citiem vārdiem sakot, avoti ir tādi, ka šī teorija nav īsti atbalstāma. Vai jūs pats esat lasījis šos avotus?
Tieši tā, Next Level, kā jau tikko teicu, mēs esam sarakstījušies ar vairāk nekā 200
iestādēm, no kurām vairāk nekā 200 ir virusologi.
Mēs esam veikuši intervijas, esam uzdevuši jautājumus Roberta Koha institūtam un visām citām
iestādēm visā pasaulē, kurām ir par ko ziņot šajā jomā.
Un visi apstiprina, ka nav negatīvas kontroles ar veseliem paraugiem, ka genoma sekvenēšanā vispār nav
negatīvas kontroles. Tātad vispār nav negatīvas kontroles.
Piemēram, tas, ka inficēšanās eksperimenti netiek veikti ētisku apsvērumu dēļ, ir tādi
viltus argumenti, lai aizstāvētu paši sevi.
To varētu darīt arī ar dzīvniekiem, kā tas visu laiku tiek darīts ar vakcīnām un citiem medikamentiem,
taču dīvainā kārtā arguments šeit ir balstīts uz ētiku.
Tāpēc jūs vienkārši mēģināt sevi pasargāt no šīm pretrunām, un uzmanīgs skatītājs vai pat zinātniski domājošs
cilvēks ātri sapratīs, ka zinātniskajos pierādījumos un arī cēloņsakarībās ir milzīgas problēmas.
Atgriezīsimies pie šiem attēliem, pie šīm konstrukcijām.
Maksa Planka Zinātnes vēstures institūtā ir liels darbs, ko sarakstījis Karlheincs Lüdtke.
Viņš izpētīja agrīno virusoloģijas vēsturi un nonāca pie secinājuma, ka šie attēli rada milzīgas
problēmas, jo tie nav optiski attēli no mikroskopa, kā mēs tos pazīstam, bet patiesībā nemaz nav attēli.
Šeit mēs strādājam ar elektronu mikroskopu.
Paraugi, kas tiek ievietoti šajā elektronu mikroskopā vakuuma kamerā, ir rūpīgi jāapstrādā.
Piemēram, tie ir jāpārklāj ar metāla tvaiku, lai strāva vispār būtu vadoša, un pēc tam tie ir jāiesaldē vai
jānostiprina starp divām stikla plāksnēm ar epoksīdsveķiem.
Tas ir milzīgs skaits ietekmju, kas iedarbojas uz šiem audiem, kas tos arī noslogo un jau var izraisīt izmaiņas.
Arī Karlheincs Lüdtke no Maksa Planka institūta ir konstatējis, ka ar artefaktiem - tā
mēs tos saucam zinātnē - ir milzīgas problēmas.
Artefakti ir rezultāti vai struktūras, kas rodas tikai eksperimentālu apstākļu dēļ.
Un tie nav attēli, tie ir datorā pārveidotas elektriskās strāvas, kas pēc tam matemātiski tiek pārveidotas, tā sakot, attēlā.
Un tā ir vēl viena problēma. Citiem vārdiem sakot, labākajā gadījumā mums ir darīšana ar netiešiem
pierādījumiem, bet nekad ar tiešiem pierādījumiem.
Tiešie pierādījumi būtu šādi: Man ir slims cilvēks, man ir vesels cilvēks, es viņus savedu
kopā, viņš inficē otru cilvēku, viņš saslimst.
Es ņemu siekalas vai gļotas no slimnieka, dodu šīs gļotas veselam cilvēkam, un viņš saslimst.
Tas būtu tiešs pierādījums. Viroloģijā tā nekad nenotiek.
Ja jūs to darāt, tas nedarbojas. Un tā ir galvenā kritika visam šim jautājumam.
Tātad apkoposim rezultātu.
Zinātnei un pētniecībai būtu lietderīgi uzturēt atklātu diskusiju.
Jo varētu būt, ka mēs sēžam uz pamatkļūdām, iespējams, ne tikai virusoloģijā, bet arī citās jomās.
Un tas, kā jūs norādāt, pārkāptu zinātnes pamatus. Jā, tas galu galā novestu pie absurda.
Un tā, protams, būtu situācija, kurā mēs nevēlamies nonākt, kad mēs vienkārši atgriežamies atpakaļ uz tumšajiem
laikiem, kad nav iespējams neko pārliecinoši pierādīt.
Haberlanda kungs, paldies par šo interviju.
Es ar nepacietību gaidu, ko teiks klausītāji.
Kla.TV piedāvā necenzētas atšķirīgās balsis, lai mēs varētu uztvert, kāda ir realitāte. Liels paldies.
Jā, paldies par šo iespēju. Manuprāt, tas ir ārkārtīgi svarīgi.
Daudzi skatītāji par šo tēmu noteikti būs dzirdējuši jau agrāk, bet lielākā daļa noteikti nebūs.
Un, kā jau teicu, ir ārkārtīgi grūti runāt par šo tēmu publiski.
Jūs visur saņemat noraidījumus tikai tad, ja vēlaties runāt par šo tēmu.
Tātad var teikt, ka viņi cenšas šo informāciju noklusēt.
Un es aicinu skatītājus iepazīties ar visiem maniem paziņojumiem mūsu tīmekļa vietnē wissen-neu-gedacht.de.
Mums ir daudz publikāciju ar visu saraksti un atklātiem avotiem, tostarp daudzi tiesas procesi šajā jomā.
Un jā, mums ir arī lietotne Nexiqa , kurā ar ChatGPT "jautājumu un atbilžu" metodi var izpētīt visas šīs tēmas, izlasīt
visas šīs virusoloģijas publikācijas, tā sakot, ar palīdzību.
Kā tieši publikācijā atpazīt, ka zinātne nav ņemta vērā vai ir pārkāpta, vai sarakstē ar virusologiem un tamlīdzīgi?
Tādējādi jūs iegūstat daudz informācijas.
Ļoti labi, tad skatītāju ziņā ir pašiem pārbaudīt faktus un uzdot jums jautājumus. Liels paldies.
Paldies arī jums.