Danes je naš gost človek, ki pretresa temelje medicinske znanosti.
Nekdo, ki trdi, da ni virusov. Ali vsaj brez uporabnih dokazov.
Zloglasni vsevednež? Nor ezoterik ali celo radikalni revizionist? Bomo videli.
Na spletni strani njegove platforme Next Level so oblikovane naslednje teze:
"Gremo na pot pogumnega spraševanja in ponovnega premisleka.
Virološke in medicinske teme analiziramo s svežim pogledom, ugotavljamo protislovja in zahtevamo verodostojnost.
Naše trditve trdno temeljijo na preverljivih virih in zagotavljajo trdno podlago za konstruktivno razpravo.
Še naprej smo odprti za inovativne poglede in spodbujamo nenehno samopreverjanje znanosti." Plemenit pristop!
V studiu Kla.TV pozdravljamo tiskovnega predstavnika podjetja Next Level, gospoda Marvina Haberlanda. Prisrčno dobrodošlico!
Pozdravljeni in hvala za povabilo.
Da, z veseljem! To se po eni strani sliši zelo vznemirljivo.
Gospod Haberland, ta samopriznanje je plemenito in koristno, vendar pa se po drugi strani postavlja
vprašanje: ali je res potrebno v zvezi z vprašanjem virusa?
Ali ni vprašanje virusov pojasnjeno že več kot stoletje in neizpodbitno dokazano z neštetimi raziskovalnimi deli?
Zakaj tako rekoč vrniti čas nazaj, kot da raziskave zvočnih virusov ne bi obstajale?
Da, to je dobro vprašanje. Če merila, ki ste jih oblikovali ali prebrali na začetku, uporabimo za
katero koli temo, potem tam ne smemo narediti izjeme.
Če to uporabimo za virologijo in preučimo objave virologov, preverimo njihovo delo in preverimo znanstveno veljavnost
rezultatov, ki izhajajo iz virologije, kot so zdravila, cepiva ali priporočila, se pojavijo
dramatične težave, povezane z znanstveno metodo.
O tem bomo govorili danes.
Da, vendar so bili virusi nedvomno najdeni in predstavljeni v medijih in specializiranih publikacijah.
Prinesel sem nekaj slik virusa bolezni modrikastega jezika, virusa HIV, virusa noric in koronavirusa.
Kaj pa ti pionirski dosežki?
Dokaz je črno-bel.
Če torej začnemo s hipotezo, da se na primer dva človeka lahko okužita, potem moram narediti
poskus, ki bo podprl ali potrdil mojo hipotezo.
V virologiji pa velja, da majhni delci na primer po zraku preskočijo iz točke A v točko
B in da ti majhni delci nato nekoga okužijo.
Z drugimi besedami, da bi potrdil hipotezo, moram dokazati celotno verigo vzrokov in posledic.
Vendar te slike niso rezultat takšnega testa ali poskusa, temveč so slike, ki ste jih prikazali, rezultat poskusov, ki so jih
virologi izvajali v laboratoriju - ne in vivo, na ljudeh, temveč v celičnih kulturah v laboratoriju - tako da so
vzeli celične kulture, običajno iz opic, iz ledvičnega tkiva opic, nato pa jih zastrupili in stradali.
In potem nastanejo te slike. To je znano tudi kot citopatski učinek.
Res pa je, da če isti poskus ponovite z zdravim tkivom iz zdravih živali ali če ne dodate vzorca
iz bolnih živali, dobite popolnoma enake slike.
To je tako imenovani kontrolni poskus v znanosti ali negativna kontrola.
To bi moralo dejansko izključiti možnost, da postavitev, eksperimentalna postavitev v mojem
laboratoriju, sama po sebi ne daje tega rezultata.
To pomeni, da če zdaj izvedem poskus in vzamem zdrave vzorce, dobim popolnoma enake slike.
Vendar virologi tega nikoli ne počnejo. Vedno opravijo le en test, nato pa te slike fotografirajo in trdijo, da gre za patogene.
Vendar niso dokazali, prvič, da se to dogaja samo pri bolnih ljudeh, in drugič, da te strukture dejansko sprožijo bolezen.
V naslednjem koraku namreč samo slika ni dokaz, da delček ali ta struktura povzroča bolezen.
Lahko pokažem razbito hišo in rečem, da je škodo povzročil potres, vendar samo slika tega ne more dokazati.
Poškodbo je lahko povzročil tudi drug vzrok.
To pomeni, da bi moral po fotografiranju in prikazovanju te slike te strukture izolirati.
Nato ga v naslednjem poskusu dajte živalim ali ljudem in ga pokažite:
Aha, zdaj zbolijo z enakimi simptomi, ko jim dam te strukture.
Tudi virologi tega nikoli ne storijo.
Delo se zato izvaja izključno v laboratoriju.
Celične kulture so zastrupljene, stradajo z antibiotiki in tako naprej, nato pa se pojavijo
ti učinki, ki jih imenujemo citopatski učinki.
Kot sem rekel, se razvijajo na popolnoma enak način, celo v zdravem tkivu se ne razlikujejo.
Obstaja veliko, veliko viroloških študij, viroloških publikacij, zlasti v zgodnjem obdobju sodobne virologije, v štiridesetih in
petdesetih letih prejšnjega stoletja, in tudi pozneje je bilo neštetokrat objavljeno, da se ta
učinek pojavi tudi pri uporabi zdravega tkiva.
Virologi pa se od 80. in 90. let prejšnjega stoletja dosledno izogibajo nadzoru teh poskusov z zdravim tkivom.
To ni več mogoče. Namesto tega sem opravil številna dopisovanja.
V ta namen sem vložil veliko zahtevkov na podlagi zakona o svobodi obveščanja ali tako imenovanih zakonov o svobodi obveščanja.
Po vsem svetu, mednarodno, Inštitut Roberta Kocha, Služba za javno zdravje v Angliji, v Italiji, CDC v Ameriki,
Pasteurjev inštitut v Franciji, Univerza v Melbournu v Avstraliji, Inštitut Doherty in tako dalje.
Za vse vrste virusov, ošpice, SARS-CoV-2, HIV. Sporočilo je vedno enako:
"Ne, ne izvajamo nobenih kontrolnih poskusov, negativnih kontrol z zdravim materialom." Kategorično se to ne izvaja.
Toda če se zavedajo te razlike, kaj pojasnjujejo? Zakaj torej tega ne storijo?
Ali pravijo: "Da, to smo uredili v štiridesetih letih prejšnjega stoletja, tega ne potrebujemo več."?
Torej so odgovori različni. Včasih slišite odgovor, da ni zmogljivosti za izvajanje teh poskusov.
Da se v celoti in popolnoma osredotočite na pozitivne poskuse.
Takšen je bil na primer odziv Avstralije na SARS-CoV-2.
V drugih primerih, kot je zdaj primer slinavke in parkljevke z inštituta Friedrich Loeffler, so nam povedali, da to
ni potrebno, ker so bile za dokazovanje prisotnosti virusa v vzorcu že uporabljene druge, posredne metode.
Povedal bom le, da so to pogosti izgovori, ki jih pogosto slišite.
Vendar niso znanstveno zadovoljive in kršijo znanstveno metodo, ki je v skladu s 1. členom nemškega zakona o
zaščiti pred okužbami obvezna tudi za vse virologe in ustanove.
V njem je zapisano, da mora vsakdo delati v skladu s stanjem tehnike.
Nemška raziskovalna fundacija v Nemčiji pa vsem znanstvenikom določa, kakšna so pravila znanstvenega dela.
Jasno navaja, da moramo izvajati negativne kontrole ali da moramo nadzorovati svoje metode, da
moramo vse dokumentirati, da bo to vsakdo razumel.
In to je v virologiji preprosto popolnoma kršeno.
In če opravite nadzor, na primer, to smo tudi sami objavili, objavili smo nadzorne poskuse, pri katerih je material, zdrav
material, pomešan s popolnoma enakimi antibiotiki, kot jih uporabljajo virologi, s popolnoma enakimi
tehnikami stradanja, kot jih uporabljajo virologi, potem se pojavijo točno takšni učinki.
To so v preteklosti seveda večkrat objavili tudi sami virologi, vendar, kot sem dejal, govorimo o obdobju od štiridesetih do
šestdesetih in sedemdesetih let prejšnjega stoletja, od osemdesetih in devetdesetih let pa se to preprosto ne izvaja več.
Vedno govorimo o virusih. Zakaj so v teh celičnih kulturah antibiotiki? Kaj počnejo tam?
Da, tudi to je zelo, zelo pomembno in dobro vprašanje.
Virologi uporabljajo antibiotike pri teh poskusih na celičnih kulturah v laboratoriju, ker želijo razkužiti celično kulturo.
Želite preprečiti, da bi bakterije ali drugi mikroorganizmi vplivali na poskus.
Želijo si, da bi imeli učinek samo virusi, ki so praktično neživi, niso živa bitja, in želijo, da bi imeli učinek samo ti virusi.
Želijo praktično izbrisati in izkoreniniti vse druge mikroorganizme.
Vendar pa virologi pogosto spregledajo dejstvo, da so antibiotiki že sami po sebi velik
stresni dejavnik za tkivo, za to celično kulturo.
In dodajanje antibiotikov, običajno se uporabljata tudi dva, penicilin in streptomicin v kombinaciji, ki sama po sebi
povzročita stres celične kulture in nato ta učinek, citopatski učinek, ko celična kultura razpade
in se nam nato proda kot nekakšna virusna slika.
V korespondenci so tudi jasne izjave virologov, vključno z institucijami, kot je Inštitut Friedrich Loeffler:
To je dobro znano. Virologi vedo, da so antibiotiki problematični za tkivo in lahko povzročijo ta citopatski učinek.
Zato ste znanstveno prisiljeni imeti s seboj kontrolni vzorec, v katerem zdravemu vzorcu
dodate antibiotike, a tudi tega nikoli ne naredite.
To pomeni, da lahko tudi s sodobnejšimi metodami in boljšimi skenirnimi elektronskimi mikroskopi
opazimo enake učinke pri zdravih in bolnih ljudeh.
Da.
Ni razlike?
Ni nobene razlike, je nerazločljivo.
Nemška raziskovalna fundacija zahteva še eno točko, ki se v virologiji nikoli ne uporablja, in to je zaslepitev.
Pravzaprav bi bilo pomembno, da virologi v laboratoriju ne bi vedeli, kateri vzorec je bil okužen in kateri iz
zdravega vira, na primer, da ne bi bili pristranski do angleščine ali imeli vnaprejšnjega mnenja.
To se tudi ni izvajalo nikoli na celotnem področju virologije.
Z drugimi besedami, dejansko imamo več kršitev znanstvene metode.
Pomanjkanje kontrolnih poskusov, pomanjkanje popolne dokumentacije in zaslepitve, vse to se
nenehno krši - tudi na Inštitutu Roberta Kocha.
In kot sem rekel, to ni samo kritika znanstvene metode, ampak vemo, da se pri teh
kontrolnih poskusih pojavijo povsem enaki rezultati.
To je preprosto neposredna ovržba in ponarejanje virologije - vsaj glede tega učinka.
Zdaj smo govorili o teh slikah, o poskusih s celičnimi kulturami.
Virologi nato opravijo drugi korak, in sicer sekvenciranje genoma, kot so nekateri gledalci morda že slišali.
Cilj je ugotoviti genom ali genetske informacije virusa.
Vse to je tako rekoč opravljeno z računalniškim modelom.
Gre za simulacijo na računalniku s pomočjo računalniških programov.
To nima nič skupnega z dejanskim zaporedjem, prav tako pa se tu ne izvaja noben nadzor.
In prav tako bi morali zaporedje zdrave celične kulture, ki proizvaja prav te učinke.
In glej, ko to storite, v zdravi celični kulturi najdete iste genome, iste viruse.
To pomeni, da lahko izračunam vse viruse iz zdrave celične kulture, ki sem jo zastrupil z antibiotiki in stradal.
Z računalniškim programom lahko tam najdem tudi virus HIV.
Tam najdem tudi SARS-CoV-2, različice SARS-CoV2.
Vse skupaj lahko še bolj poenostavim, če to celično kulturo podvržem nekaterim dodatnim korakom, kot je na
primer PCR, kjer to celično kulturo tako rekoč pomnožim.
Z drugimi besedami, preprosto povečam količino materiala.
Tako računalniški program še lažje najde in izračuna viruse.
In vse to kritiziramo, ker vidimo, da če to razumno nadzorujemo, kot bi morali znanstveno,
potem ponaredimo in ovržemo izjave virologov.
In - vse to je zvenelo precej zapleteno, morda boste morali poslušati enkrat ali dvakrat - zdaj pa sledi
najpreprostejša in najpomembnejša točka, ki bi morala biti popolnoma logična za vse gledalce.
Ne glede na slike, ki nam jih vedno kažejo, in ne glede na poskuse s celičnimi kulturami in sekvenciranje
genoma na računalniku - popolnoma neodvisno od njih:
Vsi poskusi z okužbo, ki so bili kdaj koli v zgodovini izvedeni, tj. združevanje zdravih in bolnih ljudi,
bodisi živali bodisi ljudi, so bili neuspešni. Vsi!
To pomeni, da kadar koli poskušam združiti bolne in zdrave ljudi v nadzorovanem poskusu in dokazati okužbo, to nikoli ne uspe!
In to je še ena neposredna ovržba virologije.
Da, morda posredno. Vendar ne morete reči, da ni virusov, ki sprožajo bolezni, ko vidite te okužbe.
To se vidi v razredu.
Potem zboli en otrok, zboli naslednji otrok, zbolijo učitelji, polovica razreda je prazna.
To se je pravkar ponovilo. Kako naj bi se to zgodilo?
Če se izkaže, da ne gre za bakterije, temveč za nespecifične simptome, s katerimi se
pogosto spopadate in ki se vedno ponavljajo.
To je tipična klinika, ki se prikaže. Kako si to razlagate?
Da, ko opazujemo te stvari, se pojavijo znanstvene hipoteze.
Na primer, da zdaj obstajajo delci ali virusi, ki preskakujejo.
To je zelo dobra hipoteza. Toda ko jo preizkusite, se ne obnese.
Zato potrebujemo več idej, več hipotez.
Seveda smo pri tem veliko razmišljali.
Če ne gre za viruse, kaj bi to lahko bilo? Ali mikrobi?
V povezavi z znanstvenimi študijami se srečujemo z vprašanji, kot so prehrana, vplivi
okolja, toksini in izpostavljenost zunanjim vplivom.
Seveda so možni tudi viri sevanja, psihološki vzroki in stres.
Vse to so vzroki, ki jih je mogoče zelo dobro preveriti tudi eksperimentalno, na primer v katerem koli poskusu.
Simptome lahko povzročim izključno s prehrano. S toksini lahko povzročim tumorje.
S poskusi z obsevanjem lahko povzročim tumorje.
S temi spremenljivkami lahko simptome vklopim in izklopim s pritiskom na gumb.
Z drugimi besedami, o številnih simptomih dejansko že veliko vemo, kako jih lahko ustvarimo v
poskusih in kaj je z njimi tako rekoč vzročno povezano.
Ne o vseh, ampak o mnogih. Zato pravimo, da je bolj smiselno nadaljevati raziskave na tem področju in izvajati
odprte raziskave, namesto da se ves čas osredotočamo na to temo, ki je bila od začetka do konca popolnoma ovržena.
To onemogoča tudi nadaljnja spoznanja, nadaljnje raziskave, nadaljnje znanje.
To je še ena stvar, ki jo ostro kritiziramo, in sicer da zelo omejuje obzorje znanja na temo, ki je bila ovržena.
Ali sem prav razumel? Za okužbo niso odgovorni ne virusi ne bakterije?
Tako je. Znanstveno gledano, če te poskuse izvajate z virusi ali s tistim, za kar trdite, da
so tam virusi, tam ne morete dokazati okužbe.
Če pa to počnemo z bakterijami, ki jih lahko optično vidimo pod mikroskopom in ki dejansko obstajajo, v nadzorovanem poskusu
ne moremo sprožiti okužbe, če te bakterije vzamemo v izolacijo.
Primer: Če zdaj vzamem salmonelo ali druge bakterije, ki naj bi bile vzrok določenih simptomov, z njimi ne morem
okužiti ali okužiti zdravega živega bitja. To ne deluje.
Le kadar je živ organizem že bolan ali ima simptome, se bakterije hkrati lokalno razmnožujejo, kar je tako rekoč stranski učinek.
Če pa gledalcu predstavim analogijo, je to kot hiša v ognju.
Zdaj, ko vidim goreče hiše, običajno ali skoraj vedno opazim, da so tam tudi gasilci.
Z drugimi besedami, korelacija, spremljava je zelo, zelo visoka.
Vendar to ni dokaz, da so gasilci tudi vzrok požara.
Pojavijo se le ob istem času kot ogenj.
Zato morate biti pri mikroorganizmih in bakterijah zelo, zelo previdni in si jih natančno ogledati.
Če se pojavijo skupaj s simptomom, to še ne pomeni, da so vzrok.
Ker, kot sem pravkar povedal, če jih vzamem iz izolacije, bakterije, in jih dam
zdravi osebi, ki ni bolna, se ne bo nič zgodilo.
In to je pravzaprav ovržba dejstva, da obstajajo okužbe ali okužbe z mikroorganizmi, kot so bakterije.
To vključuje tudi zajedavce in črve. Tudi to ne deluje.
Tako ne morete okužiti zdravih ljudi. To ne deluje.
Da, ampak če se vrnem k situaciji v razredu.
Vsi otroci ne jedo enake hrane. Nimajo popolnoma enakih življenjskih pogojev.
Kako je torej mogoče, da se pri vseh pojavijo enaki simptomi?
Če torej rečemo, da imamo v razredu podobne simptome:
Prvič, ne prizadene vedno vseh otrok, ampak le nekatere.
Poiskati moramo skupne točke. Vsi otroci so v isti sobi.
Vsi imajo enake učne enote.
Vsi so izpostavljeni enakim podnebnim razmeram.
V tej sobi so vsi izpostavljeni enakim okoljskim pogojem.
In to bi lahko bilo dovolj spremenljivk ali argumentov, ki bi jih bilo seveda treba preveriti v ustreznem poskusu.
To bi bil drugi korak. Vendar nam hipotez ne manjka. Točno tako.
Toda če pravite, da obstoj virusov, ki povzročajo bolezni, ni dokazan in da znanost pravzaprav ne ve, kaj počne in kaj
išče, kako koristni so preventivni ukrepi, kot je cepljenje?
Da, lahko bi bili uporabni tudi brez odkrivanja virusov, če bi v razumnem poskusu pokazali prednost.
Zato bi lahko cepljenje delovalo ne glede na to, ali so virusi prisotni ali ne.
To se ne zgodi, če zdaj eksperimentirate s cepljenjem.
Prvič, velika večina študij cepljenja ne upošteva znanstvenih pravil.
To pomeni, da imamo vsaj dve skupini.
Eden prejme cepivo, drugi pa ustrezno placebo.
Nato se preuči zgolj klinična slika.
Tako je bilo na primer s cepivi proti koronavirusom.
Poskrbeli so, da so imeli tudi skupino s placebom.
Nato so ji dali kuhinjsko sol, ki sama po sebi ne bi bila primeren placebo.
Ker bi se moralo placebo v razumni negativni kontroli dejansko razlikovati od aktivne snovi le v eni
spremenljivki, tako da lahko preverite le to spremenljivko.
V tem primeru je to virusna komponenta.
Fiziološka raztopina se od dejanskega cepiva razlikuje v več sto spremenljivkah.
Toda to je že druga tema.
Kaj je bilo storjeno v teh študijah o koronah za cepiva proti koronam? Na primer BioNTech-Pfizer?
Ljudi so nato preprosto testirali s testi PCR.
Če pa preberete drobni tisk študije, je v obeh skupinah zbolelo enako število ljudi.
Te študije se imenujejo "sumljivi primeri Covid-19".
Z drugimi besedami, bolnih je bilo približno enako število ljudi.
V dejanski kliniki tega ni bilo mogoče razlikovati.
Z drugimi besedami, cepljenje ni imelo nobenega kliničnega učinka. Razlikoval se je le test PCR.
Tu kritiziramo tudi cepiva.
Njihova učinkovitost proti boleznim ni znanstveno dokazana. Za nameček pa je treba omeniti še naslednje:
Če pogledate ošpice in oslovski kašelj ali druge bolezni, ki so povezane s cepljenjem in za katere konvencionalna medicina trdi,
da je cepljenje izkoreninilo te bolezni, lahko dejansko vidite, da se je potek bolezni že dolgo pred
uvedbo cepljenja v statistiko zmanjšal, in to zelo močno.
V nekaterih primerih do 95 odstotkov, kot v primeru ošpic, se je pojavnost ošpic v Nemčiji pred uvedbo cepljenja zmanjšala.
To pomeni, da je bolezen dejansko že izginila, ko je bilo uvedeno cepljenje.
To pomeni, da tudi iz teh podatkov ni mogoče izpeljati nobenih učinkov.
Zato kritiziramo cepiva prav tako kot virologijo.
Mimogrede, tudi večina drugih zdravil velja za neučinkovita in nepotrebna.
Ampak to se sliši kot goljufija.
Ali so po vašem mnenju vsi virologi in medicinski raziskovalci goljufi in slabi ljudje?
Ne, sploh ne. Vedno moramo vključiti človeško komponento.
Ker so ti ljudje tej temi, tej raziskavi posvetili vse svoje življenje.
So pristranski, kot bi rekli v angleščini, ali predsodki, imajo izkrivljen pogled, ne znajo odkrito
razmišljati in pogosto je od tega odvisen njihov celoten obstoj.
Z drugimi besedami, imajo družine, otroke in podobno, zato si morda ne morejo privoščiti, da bi bili kritični.
Vedno moraš to upoštevati, to ne pomeni, da so ljudje avtomatično slabi.
Mnogim virologom lahko očitamo, da so nevedni.
Ker dosledno zavračajo naše ponudbe za dialog.
Včasih dobimo odgovore na pisna vprašanja, vendar ne vedno, zato je zelo, zelo težko
začeti objektivno razpravo, znanstveno razpravo.
Za to jih lahko krivite, vendar ne bi rekel, da vsi zdravniki, virologi in drugi to počnejo namenoma.
Gre le za določeno samozaščito, določeno nepoznavanje teme.
Zagovorniki virusne teorije pravijo, da so se nalezljive bolezni začele zmanjševati šele z uvedbo higiene,
npr. z uvedbo ginekološke teorije Ignaza Semmelweisa in teorije bacilov Roberta Kocha.
Ali ne tvegate, da boste s svojimi izjavami izničili te dosežke?
Vedno je treba razlikovati. Ukrepi, kot je izboljšana higiena, imajo zagotovo lahko učinek, na primer
preprosto zato, ker v rano ali v telo spustim manj tujkov.
Seveda se telo na tujo umazanijo odzove, recimo, z vnetjem.
To je povsem jasno in pravilno.
Vendar to ni nujno povezano z virusi.
V virologiji je trditev povsem jasna: obstajajo majhni delci, ki sprožijo bolezni, ki so vzrok.
In to moram znanstveno dokazati. Ne morem tega pustiti pri miru.
Higienski pogoji so se zagotovo izboljšali. Vendar ima tudi to hude omejitve.
Na primer, veliko študij je bilo opravljenih v obdobju koronavirusov ali v primeru
gripe, ko sta bili preučevani dve skupini.
Ena je uporabljala higienske pogoje, druga ne.
Ali pa je eden uporabljal maske, drugi pa ne.
V vseh teh tako imenovanih zlatih standardnih študijah RCT, kjer sta dve skupini in se razlikuje le ena
spremenljivka, se je izkazalo, da niti higienski ukrepi niti maske niso imeli nobenega učinka.
V obeh skupinah je bilo vedno enako število bolnih, simptomatskih bolnikov.
Torej ni bilo statistično pomembne razlike. In to prav tako ovrže to hipotezo.
Kljub temu je higiena pri odprtih ranah seveda smiselna, kot sem pravkar povedal.
Telo je preprosto najbolj zdravo, če v tkivu ni tujih snovi. To je povsem jasno.
V zgodovini so se pojavili tudi veliki poskusi okužbe.
Torej med svetovnima vojnama, med svetovnima vojnama.
Ali ni bilo na podlagi tega ugotovljeno, da poleg bakterij obstajajo tudi drugi mehanizmi, ki
povzročajo bolezni in jih je mogoče povezati s temi delci?
Tako je bilo v zgodovini opravljenih kar nekaj poskusov okužbe.
V času španske gripe, pa tudi pozneje z ošpicami in številnimi drugimi, gripo in drugimi boleznimi.
Na začetku sem omenil, da jim vedno spodleti.
Zato nikoli ne morete dokazati, da lahko ljudi okužite na nadzorovan način. To nikoli ne deluje.
Najpozneje takrat bi morali začeti razmišljati in pomisliti, da nekaj ne more biti v redu.
Seveda so bili zdravniki ali študijsko osebje v teh študijah vedno zaskrbljeni. Kako je to mogoče?
Tu imamo najbolj nalezljive bolezni, ki jih skušamo poskusno uporabiti, a se to nikoli ne obnese. Kako je to mogoče?
Seveda se pojavijo tudi argumenti, kot so: "Da, morda virusi niso bili dovolj močno
koncentrirani ali pa so bili ti testni subjekti imuni."
Vse to so dobre hipoteze, brez dvoma.
Dejstvo pa je, da nam okužbe še nikoli ni uspelo dokazati s poskusom.
In najprej morate to spustiti vase, najprej morate to prebaviti in najprej morate to spoznati.
In to izpodbija trditev, da imamo tu sploh nalezljivost in da deluje prek teh delcev.
To lahko vidite tudi v teh študijah mask.
Če bi na primer dejansko nosili maske FFP2 ali če bi obstajali virusi, bi moral obstajati učinek.
Ali pa bi higienske maske morale pokazati učinek, vendar ga ne pokažejo.
To pomeni, da imamo vedno, vedno na voljo ovržbe virologije v več razsežnostih, v različnih poskusih.
Seveda ga lahko zdaj poskušate ohraniti pri življenju z vsemi svojimi močmi in sredstvi, kar tudi počnete, saj
je od njega veliko odvisno, veliko industrije, veliko gospodarskega prometa, denarja in tako naprej.
Lahko si predstavljate, da če bi se začela rušiti, bi prišlo do velikega potresa, in temu se seveda želite izogniti.
Znanstveno in objektivno želimo poudariti, da obstajajo ogromne težave, ogromna protislovja, če pogledamo
znanost, in da tega kot znanstvenik ne morete sprejeti.
Kot kritični znanstvenik tega ne morete sprejeti.
Z drugimi besedami, viri so takšni, da ta teorija ni zares sprejemljiva. Ali ste sami prebrali te vire?
Točno tako, pri Next Level, kot sem pravkar povedal, smo si dopisovali z več kot 200 institucijami, z virologi.
Opravili smo intervjuje, poizvedovali pri Inštitutu Roberta Kocha in vseh drugih
institucijah po svetu, ki lahko poročajo o tem področju.
In vsi potrjujejo, da ni negativnih kontrol z zdravimi vzorci, da pri sekvenciranju genoma sploh ni
negativnih kontrol. Torej negativnih kontrol sploh ni.
Dejstvo, da se poskusi okužbe ne izvajajo iz etičnih razlogov, je na primer tako lažen argument v lastno obrambo.
To bi lahko počeli tudi z živalmi, kot to ves čas počnemo s cepivi in drugimi zdravili, vendar je
nenavadno, da argumentacija tu temelji na etiki.
Zato se preprosto poskušate zaščititi pred temi protislovji, pozoren gledalec ali celo znanstveno usmerjena oseba
pa bo hitro ugotovila, da so v znanstvenih dokazih in tudi v tem vzročno-posledičnem razmerju velike težave.
In če se vrnem k tem slikam, k tem strukturam.
Na Inštitutu Maxa Plancka za zgodovino znanosti je izšlo odlično delo Karlheinza Lüdtkeja.
Raziskoval je zgodnjo zgodovino virologije in prišel do zaključka, da so te slike zelo problematične, saj niso optične slike iz
mikroskopa, kot jih poznamo, ampak pravzaprav sploh niso slike.
Tu delamo z elektronskim mikroskopom.
Vzorce, ki so v tem elektronskem mikroskopu v vakuumski komori, je treba temeljito obdelati.
Na primer, prevleči jih je treba s kovino v pari, da je tok sploh prevoden, nato pa jih je treba zamrzniti
ali pritrditi med dve stekleni plošči z epoksidno smolo.
To je ogromno število vplivov na to tkivo, kar ga tudi obremenjuje in lahko že privede do sprememb.
Karlheinz Lüdtke z Inštituta Maxa Plancka je prav tako ugotovil, da obstajajo velike
težave z artefakti - tako jim pravimo v znanosti.
Artefakti so rezultati ali strukture, ki nastanejo le zaradi eksperimentalnih okoliščin.
In to niso slike, temveč električni tokovi, ki se pretvorijo v računalniku in se nato
matematično pretvorijo v sliko, tako rekoč.
In to je še ena težava. Z drugimi besedami, v najboljšem primeru imamo opravka s posrednimi dokazi, nikoli pa z neposrednimi.
Neposredni dokazi so: Imam bolno osebo, imam zdravo osebo, spravim ju skupaj, on okuži drugo osebo, ta zboli.
Bolniku vzamem slino ali sluz, jo dam zdravi osebi in ta zboli.
To bi bil neposreden dokaz. To se v virologiji nikoli ne zgodi.
Če to storite, ne deluje. In to je glavna kritika celotnega vprašanja.
Povzemimo rezultate.
Znanost in raziskave bi bilo dobro ohraniti odprto razpravo.
Lahko se namreč zgodi, da sedimo na osnovnih napakah, morda ne le na področju virologije, temveč tudi na drugih področjih.
To pa bi, kot poudarjate, kršilo temelje znanosti. Da, to bi na koncu pripeljalo do absurda.
In to bi bil seveda položaj, v katerega si ne želimo priti, ko bi se preprosto vrnili v
mračne čase, ko stvari ne morete dokončno dokazati.
Gospod Haberland, hvala za intervju.
Veselim se, da bom slišal, kaj bo povedalo občinstvo.
Kla.TV prinaša necenzurirane drugačne glasove, da bi lahko zaznali, kakšna je resničnost. Najlepša hvala.
Da, hvala za to priložnost. Mislim, da je to izjemno pomembno.
Številni gledalci bodo za to temo zagotovo že slišali, večina pa zagotovo ne.
Kot sem že povedal, je o tej temi v javnosti izjemno težko govoriti.
Če želite govoriti o tej temi, vas povsod zavrnejo.
Zato bi lahko rekli, da skušajo te informacije zamolčati.
Gledalce vabim, da si vse moje izjave ogledajo na naši spletni strani wissen-neu-gedacht.de.
Imamo številne publikacije z vso korespondenco in razkritimi viri, vključno s številnimi sodnimi postopki na tem področju.
In ja, imamo tudi aplikacijo Nexiqa , kjer lahko z metodo ChatGPT "vprašanja in odgovori" raziščete vse te teme in
tako rekoč s pomočjo preberete vse te virološke publikacije.
Kako naj v publikaciji prepoznam, da je bila znanost prezrta ali kršena, ali v korespondenci z virologi in tako naprej?
Tako boste dobili veliko informacij.
Zelo dobro, potem pa je na gledalcih, da sami preverijo dejstva in vam postavijo vprašanja. Najlepša hvala.
Hvala tudi vam.