Данас имамо госта који тресе темеље медицинске науке.
Неко ко тврди да вируси не постоје. Или барем да не постоје употребљиви докази.
Злогласни свезналац? Луди езотериста или чак радикални ревизиониста? Ускоро ћемо видети.
Следеће тезе су формулисане на веб-сајту његове платформе Next Level:
Узимамо пут храброг преиспитивања и преразмишљања.
Испитујемо вирусолошке и медицинске теме из свеже перспективе, уочавајући противречности и захтевајући аутентичност.
Наше тврдње су чврсто утемељене на проверљивим изворима и пружају чврсту основу за конструктивну дискусију.
Остајемо отворени за иновативне перспективе и подстичемо континуирану самоиспитиваност у науци. Племенит приступ!
Поздравимо портпарола компаније Next Level, господина Марвина Хаберланда, у студију Kla.TV. Добродошли!
Добар дан и хвала вам пуно на позиву.
Да, волео бих! С једне стране, то звучи веома узбудљиво.
Господине Хаберланд, ова тежња је племенита и корисна, али с друге стране, поставља се питање:
да ли је она заиста неопходна у вези са вирусом?
Зар питање вируса није решено пре више од једног века и непобитно доказано безбројним истраживањима?
Зашто, такорећи, враћати сат уназад, као да не постоји поуздано истраживање вируса?
Да, то је добро питање. Ако применимo критеријуме које сте формулисали или прочитали на
почетку на све теме, онда не можемо правити изузетке.
А када ово применимо на вирусологију и испитамо публикације вирусолога, њихов рад и резултате које доноси вирусологија, као
што су лекови, вакцинације или препоруке, са становишта научне ваљаности, онда се јављају
драматични проблеми који су у вези са научном методом.
И о томе ћемо данас говорити.
Да, али вируси су несумњиво пронађени и представљени нам у медијима и стручним публикацијама.
Понео сам неколико слика вируса плавог језика, вируса ХИВ-а, вируса великих богиња и коронавируса.
А шта је са овим револуционарним достигнућима?
То је доказ црним словима.
Дакле, ако пођете од хипотезе да, на пример, две особе могу једна другу заразити, онда морам спровести
експеримент који подржава или потврђује моју хипотезу.
И у вирусологији се тврди да мале честице скачу са А на Б, на пример кроз ваздух, и да те мале честице потом заразе некога.
То значи да морам да докажем читав ланац узрока и последица како бих потврдио ову хипотезу.
Међутим, ове слике нису настале у таквом покушају или експерименту. Слике које сте овде приказали направили су
вирусолози спроводећи експерименте у лабораторији – не in vivo, на људима, већ у ћелијским културама у лабораторији –
узимајући ћелијске културе, обично од мајмуна, из ткива бубрега мајмуна, а затим их отрујући и глађујући.
А онда се појављују ове слике. Ово је такође познато као цитопатолошки ефекат, између осталог.
Али истина је да ако поновите исти експеримент са здравим ткивом од здравих животиња, или ако не додате ниједан
узорак од болесних животиња, добијате потпуно исте слике.
Ово би било оно што се у науци назива контролним експериментом или негативном контролом.
Ово је заправо намењено да искључи могућност да сама експериментална поставка у
мојој лабораторији производи овај резултат.
То значи да ако сада спроведем експеримент и узмем здраве узорке, добићу потпуно исте слике.
Али вирусолози то никада не раде. Они спроводе само један експеримент, затим фотографишу те слике
и тврде да су то патогени који изазивају болест.
Међутим, они нису показали, прво, да се ово дешава управо код болесних људи и, друго,
да ове структуре заправо изазивају болест.
Јер у следећем кораку сама слика није доказ да честица или структура изазива болест.
Могао бих да прикажем оштећену кућу и тврдим да је штета настала у земљотресу, али сама фотографија то не може доказати.
Могао је постојати још један узрок који је проузроковао штету.
То значи да након што фотографишем и прикажем ову слику, која се заправо јавља само код болесних људи; не
могу да пронађем ове структуре код здравих људи, тада бих морао да изолујем ове структуре.
А затим, у наредном експерименту, дајте га животињама или људима и затим демонстрирајте:
Аха, они ће одмах оболети од истих симптома ако им дам ове структуре.
Вирусолози ово такође ни у једном тренутку не раде.
Стога се сав рад обавља искључиво у лабораторији.
Клеточне културе се отрују, гладују антибиотицима и тако даље, и онда се јављају ти
ефекти, који се називају цитопатолошки ефекти.
Као што је поменуто, ови се јављају на потпуно исти начин, нераздвојни чак и у здравом ткиву.
Постоји много, много вирусолошких студија и вирусолошких публикација, нарочито из раних дана модерне вирусологије у 1940-им
и 1950-им годинама, и касније објављиваних безброј пута, које наводе да се овај ефекат јавља и када се користи здраво ткиво.
И од 1980-их и 1990-их година вирусолози су доследно избегавали да контролишу ове експерименте здравим ткивом.
То се више не ради. Имао сам бројну преписку о томе.
У ту сврху поднео сам бројне захтеве по Закону о слободи информација.
Широм света, међународно: Институт Роберта Коха, Служба јавног здравља Енглеске, у Италији, ЦДЦ у Америци,
Пастеров институт у Француској, Универзитет у Мелбурну у Аустралији, Институт Доерти и тако даље и тако даље.
За све могуће вирусе, велику богињу, САРС-CoV-2, ХИВ. И порука је увек иста:
"Не, ми не спроводимо контролне експерименте или негативне контроле са здравим материјалом." То се категорички не ради.
Али ако су свесни ове разлике, какво је њихово објашњење? Па зашто то не раде?
Да ли они кажу: "Да, то смо решили 1940-их, више нам не треба"?
Па, одговори варирају. Понекад чујете да нема капацитета за спровођење ових експеримената.
Да се у потпуности фокусирате на позитивне експерименте.
То је био, на пример, одговор Аустралије на САРС-CoV-2.
У другим случајевима, као што је тренутни избијај болести ноге и уста на Институту Фридриха Лефлера, речено нам
је да то није неопходно, јер су други, индиректни методи, већ доказали да узорak садржи вирус.
И то су уобичајене изговоре, рекао бих, које често чујете.
Међутим, они нису научно задовољавајући и такође крше научну методу, која је обавезна за све вирусологе и институције
према Одељку 1 Немачког закона о заштити од инфекција.
Наводи се да сви морају да раде у складу са најновијим научним сазнањима.
А Немачка фондација за истраживање у Немачкој дефинише правила научног рада за све научнике.
И јасно се наводи да морамо спровести негативне контроле, односно да морамо проверити наше методе и да
морамо све документовати тако да свако може да разуме.
И то је у вирусологији једноставно потпуно прекршено.
Али када спроведете контроле, као што смо и сами објавили, на пример смо објавили контролне експерименте у којима додајете
управо исте антибиотике које вирусолози користе на здрав материјал, користећи управо исте технике гладовања
које вирусолози користе, онда добијате управо ове ефекте.
И, наравно, ово су вирусолози сами објављивали неколико пута у прошлости, али, као што сам рекао, говоримо о
периоду од 1940-их до 1960-их и 1970-их. Од 1980-их и 1990-их то се једноставно више не ради.
Увек причамо о вирусима. Зашто у овим ћелијским културама има антибиотика? Шта они тамо раде?
Да, то је такође веома, веома ваžno и добро питање.
Вирусолози користе антибиотике у овим експериментима са ћелијском културом у
лабораторији јер желе да дезинфикују ћелијску културу.
Желите да спречите да бактерије или други микроорганизми утичу на експеримент.
Они желе само вирусе, који заправо нису живи, они нису живи организми, они желе само да ти вируси делују.
И они желе практично да истребе, искорене све остале микроорганизме.
Међутим, вирусолози често занемарују чињеницу да антибиотици сами по себи представљају
велики стрес за ткиво, за ову ћелијску културу.
И применом антибиотика, обично се користе два, пеницилин и стрептомицин у комбинацији, који сами по себи изазивају стрес у
ћелијској култури и онда се јавља овај ефекат, цитопатолошки ефекат, при чему се ћелијска култура распада,
а затим нам се то продаје као вирусна слика, такорећи.
Постоје и изјаве вирусолога у преписци, укључујући и из институција као што је
Институт Фридриха Лефлера, које јасно наводе:
Ово је добро познато. Вирусолози знају да су антибиотици проблематични за ткиво и
да могу изазвати овај цитопатолошки ефекат.
И зато, научно гледано, обавезно је спровести контролни тест, у којем се и здрави узорци такође
третирају антибиотицима, а то се такође никада не ради.
Ово значи да чак и уз најсавременије методе и најбоље скенирајуће електронске микроскопе, исти
ефекти могу бити примећени код здравих и болесних људи.
Да.
Да ли нема разлике?
Нема разлике; немогуће је разликовати их.
Постоји још једна ставка коју Немачко истраживачко удружење захтева, а која се никада не
примењује у вирусологији, а то је блајндинг.
Заправо је важно да вирусолози у лабораторији не знају који је узорак заражен, а који, на пример, потиче од здравог извора, како
не би имали никакву пристрасност или унапред формирано мишљење.
Ово такође нигде у вирусологији у целини није учињено.
Ово значи да заправо имамо неколико повреда научне методе.
Недостатак контролних експеримената, недостатак потпуне документације и недостатак блајндирања, и све се то
стално крши – чак и од стране Института Роберта Коха.
И као што сам рекао, ово није само критика научне методе, већ знамо да када спроведете ове контролне
експерименте, исти резултат се јавља на неразлучив начин.
То је једноставно директно побијање и фалсификација вирусологије – барем у овом погледу.
Сада смо овде разматрали ове слике, експерименте на култури ћелија.
Вирусолози затим предузимају други корак, наиме секвенционирање генома, о чему су неки гледаоци можда већ чули.
Затим се покушава да се идентификује геном или генетске информације вируса.
Све ово се ради помоћу рачунарског модела, такорећи.
Ово је искључиво рачунарска симулација која користи софтверске програме.
Ово нема никакве везе са стварним секвенцирањем, и овде се такође не врше никакве провере.
И такође бисте морали да секвенцирате здраву ћелијску културу која изазива управо ове ефекте.
И ево, када то урадите, откривате исте геноме, исте вирусе, такође и у здравој ћелијској култури.
То значи да могу да израчунам све вирусе из здраве ћелијске културе коју сам отрујео антибиотицима и гладовао.
Могу тамо једнако лако да пронађем ХИВ помоћу рачунарског програма.
Могу да пронађем САРС-CoV-2, као и варијанте САРС-CoV-2.
И могу још више поједноставити све ово тако што ћу ову ћелијску културу подвргнути одређеним додатним корацима, као
што је ПЦР, где, такорећи, умножавам ову ћелијску културу.
То значи да једноставно множим материјал.
Ово чини да рачунарском програму буде још лакше да пронађе и израчуна вирусе, такорећи.
И ми све ово критикујемо јер видимо да, ако то контролишете разумно, како би требало да се ради
научно, онда фалсификујемо и побијамо тврдње вирусолога.
И – све је то звучало прилично компликовано, па ћете можда морати да га послушате још једном или два пута – али сада
долази најједноставнија и најважнија тачка, која би такође требало да буде апсолутно логична за све гледаоце.
Без обзира на ове слике које нам непрестано приказују, и без обзира на експерименте на ћелијској култури и
рачунарско секвенцирање генома – потпуно без обзира на све то:
Сви експерименти заразе икада спроведени у историји, односно довођење здравих и болесних појединаца у контакт,
било да су у питању животиње или људи, пропали су. Сви!
То значи да кад год покушам да окупим болесне и здраве људе у контролисаном експерименту
да бих доказао заразност, то никад не успева!
И то је такође директно побијање вирусологије.
Да, можда индиректно. Али не можете рећи да вируси не изазивају болест када видите ове инфекције.
Мислим, то можете видети у учионици.
Онда једно дете је болесно, следеће дете је болесно, наставници су болесни, половина разреда је празна.
Управо смо то поново доживели. Како би то требало да се деси?
Ако се потом може доказати да бактерије нису укључене, већ да су у питању ти неспецифични симптоми са којима се
често суочавамо, али који се изнова и изнова понављају.
То је типична клиника која се појави. Како то објашњавате?
Да, када посматрамо ове појаве, настају научне хипотезе.
На пример, да се сада шире честице или вируси.
То је заиста добра хипотеза. Али када је тестирате, она не функционише.
Дакле, треба нам више идеја, више хипотеза.
Наравно, ми смо ово добро размислили.
Ако то нису вируси, шта би могло бити? Или микроби?
Ово нас јасно доводи до питања као што су исхрана, утицаји окружења, токсини и изложеност
спољним утицајима у вези са научним истраживањима.
Наравно, извори зрачења, психолошки узроци и стрес такође су могући.
Ово су сви узроци који се могу веома добро потврдити експериментално, на пример у било ком експерименту.
Могу изазвати симптоме искључиво исхраном. Могу изазвати туморе токсинима.
Могу да изазовем туморе кроз експерименте са зрачењем.
Могу да укључим и искључим симптоме притиском на дугме користећи ове променљиве.
То значи да већ знамо прилично много о многим симптомима, како их можемо произвести у експериментима и шта их изазива, такорећи.
Не сви, али их је веома много. Зато кажемо да има више смисла наставити истраживања у овој области и спроводити отворена
истраживања тамо, уместо да се цело време фокусирамо на ову тему, која је у потпуности оповргнута од почетка до краја.
Ово такође омета даље увиде, даља истраживања и даље знање.
То је такође нешто што снажно критикујемо, јер озбиљно ограничава хоризонт знања на тему која је оповргнута.
Да ли сам добро разумео? Ни вируси ни бактерије нису одговорни за инфекцију?
Тачно. Научно гледано, ако спроводите ове експерименте са вирусима или са оним за шта
тврдите да су вируси, не можете доказати инфекцију.
Али ако то урадите са бактеријама, које заправо можете видети под микроскопом и које стога заиста постоје, чак и
тада, ако изоловамо те бактерије, не можемо изазвати инфекцију у контролисаном експерименту.
Пример: Ако узмем салмонелу или друге бактерије за које се тврди да су узрок одређених симптома, не могу њима заразити
или контаминирати здраво живо биће. То тако не функционише.
Увек се примећује да када је живи организам већ болестан или показује симптоме, бактерије се истовремено
локално размножавају, као пратећи ефекат, да тако кажем.
Али то је, на пример, да се повуче аналогија за гледаоца, као што је запаљена кућа.
Када имам запаљене куће, обично или готово увек примећујем да су тамо и ватрогасци.
То значи да је корелација, корелација веома, веома висока.
Међутим, ово не доказује да су ватрогасци такође били узрок пожара.
Они се појављују само истовремено са ватром.
Дакле, морате бити веома, веома опрезни са микроорганизмима и бактеријама и пажљиво их испитати.
Само зато што се појављују уз симптоме, не значи да су они узрок.
Јер, као што сам управо рекао, ако их изолујем и пренесем бактерије здравој особи која није болесна, ништа се не дешава.
И то је заправо побијање тврдње да инфекције или заразне болести уопште постоје преко микроорганизама као што су бактерије.
Али то такође укључује паразите и црве. Ни тамо не функционише.
Никада не можете на тај начин заразити здраве људе. То не функционише.
Да, али враћајући се овој ситуацији у разреду.
Не сва деца једу исто. Не живе сви у потпуно истим условима.
Како онда може бити да сви развију исте симптоме?
Дакле, када кажемо да у класи имамо сличне симптоме:
Прво, ово не утиче увек на сваку децу, већ само на неке.
И морамо потражити заједнички језик. Сва деца су у једној просторији.
Сви имају исте лекције.
Сви су изложени истим климатским условима.
Сви су изложени истим условима окружења у овој просторији.
И то би могло бити довољно променљивих или аргумената, које би, наравно, потом требало тестирати у разумном експерименту.
То би био други корак. Али нам не недостају хипотезе. Управо тако.
Али ако кажете да постојање ових вируса који изазивају болести није доказано и да наука у основи не зна шта ради или шта тражи,
колико су корисне превентивне мере као што су вакцинације?
Да, они би такође могли бити корисни без доказа о вирусима ако би показали предност у разумном експерименту.
Дакле, без обзира да ли вируси постоје или не, вакцинација и даље може да делује.
Али то није оно што се дешава када се спроводе експерименти са вакцинацијама.
Прво, огромна већина студија о вакцинацијама такође не поштује научна правила.
То значи да имамо најмање две групе.
Један прима вакцину, а други прима одговарајући плацебо.
А затим се испитује искључиво клиничка слика.
Тако је било, на пример, са вакцинама против коронавируса.
Вођена је брига да се укључи плацебо група.
Онда јој је дат физиолошки раствор, који сам по себи заправо не би био погодан плацебо.
Јер плацебо у разумној негативној контроли треба да се разликује од активног састојка само по једној
променљивој, тако да се може уочити само та променљива.
У том случају, то би била ова вирусна компонента.
Физиолошки раствор се разликује од стварне вакцине по стотинама променљивих.
Али то је сасвим друга ствар.
Шта је урађено у овим студијама о вакцинама против коронавируса? На пример, за BioNTech-Pfizer?
Људи су затим једноставно тестирани PCR тестовима.
Међутим, ако прочитате ситним словима написано у студији, у обе групе је био исти број болесних људи.
У овим студијама то се назива "сумњиви случајеви COVID-19".
То значи да је отприлике исти број људи био болестан.
У самој клиници није било могуће направити никакву разлику.
То значи да вакцинација није имала никакав клинички ефекат. Само ПЦР тест је показао разлику.
И тамо такође критикујемо вакцине.
Није научно доказано да су ефикасни против болести. И, да додамо томе, такорећи:
Ако погледате малигне и заушке, или друге болести повезане са вакцинацијама, за које конвенционална медицина тврди да су
вакцине истребиле, заправо можете видети да је, много пре него што је иједна вакцинација уведена, статистика већ
показивала да учесталост тих болести опада, и то драматично.
У неким случајевима, као што је малињача, учесталост је у Немачкој пала за чак 95 одсто пре увођења вакцинације.
То значи да је болест заправо већ нестала до тренутка увођења вакцинације.
То значи да из ових података такође не могу бити изведени никакви закључци.
Зато критикујемо вакцине баш као што критикујемо вирусологију.
И, успут, већина осталих лекова се такође сматра неефикасним и непотребним.
Али то звучи готово као превара.
По вашем мишљењу, да ли су сви вирусолози и медицински истраживачи преваранти и зли људи?
Не, ни у ком случају. Увек морамо узети у обзир и људски фактор.
Јер су ти људи посветили читав свој живот овој теми, овом истраживању.
Они су пристрасни, како би се на енглеском рекло, или предрасудни, имају искривљен поглед, не могу да
размишљају отворено, и често им цео живот зависи од тога.
То значи да имају породице, имају децу и тако даље, и можда не могу да приуште да буду критични.
Увек мораш то узети у обзир; то аутоматски не чини људе зликовцима.
Многи вирусолози већ могу бити оптужени за незнање.
Зато што они доследно одбијају наше понуде за разговор.
Понекад добијамо одговоре на писане упите, али не увек, и тамо је веома, веома тешко учествовати у објективној, научној дебати.
Сигурно их можете у томе оптужити, али не бих ишао толико далеко да кажем да сви лекари
или сви вирусолози и тако даље то раде намерно.
То је више облик самозаштите, као и одређено незнање о тој теми.
Међутим, заговорници теорије вируса тврде да је тек увођењем хигијене, нпр. захваљујући Игнацу Семелвејсу у
гинекологији и Роберту Коху кроз теорију микроорганизама, дошло до опадања заразних болести.
Зар ти тиме не ризикујеш да ће твојим изјавама ова достигнућа поново бити поништена?
Увек морате правити разлику. Мере као што су побољшана хигијена свакако могу имати ефекат, на пример, једноставно
зато што у рану или у организам уносим мање страних материја.
Наравно, тело реагује на стране нечистоће, рекао бих, упалом.
То је сасвим јасно и сасвим је тако.
Али то не мора нужно да има везе са вирусима.
У вирусологији је изјава сасвим јасна: постоје мале честице које изазивају болести и које су њихов узрок.
И ја морам то научно да докажем. Не могу само да останем на томе.
Сигурно је да су се хигијенски услови побољшали. Међутим, то такође има значајна ограничења.
На пример, током пандемије коронавируса спроведено је велики број студија, као и у случају грипа, када су испитиване две групе.
Један је примењивао мере хигијене, а други није.
Или је један користио маске, а други није.
И у свим тим такозваним студијама са златним стандардом (RCT), у којима постоје две групе и разликује се само
једна променљива, утврђено је да ни хигијенске мере ни маске нису имале никакав ефекат.
Обе групе су увек имале исти број болесних пацијената са симптомима.
Дакле, није било статистички значајне разлике. И то такође побија ову хипотезу.
Ипак, хигијена је, наравно, сада препоручљива код отворених рана, као што сам управо поменуо.
Јер је тело једноставно најздравије када у ткиву нема страних супстанци. То је сасвим јасно.
А онда, историјски гледано, такође су спровођени експерименти велике скале на инфекцијама.
Између светских ратова, током светских ратова.
Зар ово није довело до закључка да, поред бактерија, постоје и други механизми који изазивају
болести и који се могу пратити до ових честица?
Па, заправо је кроз историју било прилично много покушаја заразе.
Током пандемије шпанског грипа, да, али и касније са малигним болестима и многим другим болестима, грипом и другим.
И већ сам на почетку поменуо да они увек не успевају.
Дакле, никада не можете доказати да можете заразити људе на контролисан начин. То не увек функционише.
И у овом тренутку, најкасније, заиста треба почети да се замисли и схвати да нешто не може бити у реду.
Лекари или особље ангажовано на овим студијама природно су се увек питали: "Хеј, како је то могуће?"
Овде покушавамо експериментално да користимо најзаразније болести, и то никада не успева. Како је то могуће?
Онда, наравно, настају аргументи као што су: "Да, можда вируси нису били довољно
концентровани, или су можда ови испитаници били имуни."
Ово су све добре хипотезе, нема никакве сумње.
Чињеница је, међутим, да никада нисмо успели да докажемо инфекцију у експерименту.
И мораш прво да пустиш да ти то уђе у главу, мораш прво да то свариш и мораш прво да постанеш свестан тога.
И то побија тврдњу да овде уопште имамо инфекцију и да то делује преко ових честица.
Можете то видети у овим студијама маски.
Ако би, на пример, маске FFP2 заиста биле ношене или ако би вируси постојали, онда би морао да постоји ефекат.
Или би хигијенске маске требало да делују, али не делују.
То значи да имамо побијања вирусологије у више димензија и кроз различите експерименте.
Наравно, сада се може покушати да се одржи у животу свим снагама и расположивим ресурсима, што се заправо и
чини, јер од тога много зависи: велика индустрија, обимна економска активност, новац и тако даље.
Може се замислити да би, ако би ово почело да се урушава, настао огроман земљотрес, који би се природно желело избећи.
И ми једноставно желимо да научно и објективно покажемо да постоје огромни проблеми и огромне противречности када
погледате ту науку, и то је неприхватљиво као научнику.
Као критички научник, то се не може прихватити.
То значи да су извори такви да ова теорија заправо није одржива. Да ли сте сами читали те изворе?
Управо тако, у Next Level-у, као што сам управо поменуо, били смо у преписци са десетинама
институција, у ствари са преко 200, укључујући вирусологе.
Спровели смо интервјуе и упутили упите Институту Роберта Коха и свим осталим институцијама широм
света које имају шта да пријаве у овој области.
И сви потврђују да нема негативних контрола са здравим узорцима, да у секвенцирању генома уопште нема
негативних контрола. Дакле, оне потпуно недостају.
Чињеница да се експерименти са инфекцијом не спроводе, на пример из етичких разлога, само
је лажни аргумент који се користи као одбрана.
Могли бисте учинити исто са животињама, као што то стално радите са вакцинама и другим лековима,
али, чудно је, етика се овде користи као аргумент.
Дакле, ви једноставно покушавате да се заштитите од ових противречности, а пажљиви посматрач или чак особа научног
духа брзо ће приметити да овде постоје огромни проблеми у научном резоновању, као и у овом односу узрока и последице.
И да се вратимо овде на ове слике, на ове структуре.
Постоји значајно дело Карлхајнца Лудткеа са Института Макс Планк за историју науке.
Он је проучавао рану историју вирусологије и такође је дошао до закључка да ове слике представљају огромне
проблеме, јер то нису оптичке слике из микроскопа какве познајемо, већ, у ствари, уопште нису слике.
Овде се користи електронски микроскоп.
Узорци смештени у овом електронском микроскопу, у вакуумској комори, морају се третирати са великом пажњом.
На пример, они морају бити обложени металом како би могли спроводити електричну струју, а затим морају бити замрзнути
или фиксирани између две стаклене плоче епоксидном смолом.
То је огромна количина стреса на овом ткиву, које је већ под оптерећењем и може довести до промена.
Карлхајнц Лудтке са Института Макс Планк такође је приметио да постоје огромни проблеми, да
се јављају артефакти – тако се зову у науци.
Артeфакти су једноставно резултати или структуре које настају искључиво због експерименталних околности.
А ово нису слике, већ електричне струје које рачунар конвертује, а које се затим, такорећи, математички претварају у слику.
И то је још један проблем. То значи да се, у најбољем случају, ради о индиректним доказима, али никада о директним доказима.
Директни доказ би био: имам болесну особу, имам здраву особу, доведем их у контакт, он зарази другу особу, која се разболи.
Узимам пљувачку или слуз од болесног човека, дајем ту слуз здравој особи и та особа се разболи.
То би био директан доказ. То се никада не дешава у вирусологији.
Ако то урадите, не функционише. И то је главна критика целог питања.
Дакле, хајде да сажемо резултат.
Наука и истраживање би добро учинили ако би одржали отворену расправу.
Јер би могло бити да смо погођени основним заблудама, можда не само у вирусологији, већ и у другим областима.
И то би, као што истичете, кршило основне принципе науке. Да, у крајњем би то све свело на апсурдност.
И то би, наравно, била ситуација у којој се не желимо наћи, када се враћамо у мрачна времена
када се ствари заиста не могу коначно доказати.
Господине Хаберланд, хвала вам што сте разговарали с нама.
Зanima ме шта публика има да каже о овоме.
Kla.TV представља нецензурисане дисидентске гласове како бисмо могли да схватимо шта је стварно. Хвала вам пуно.
Да, хвала вам и на овој прилици. Мислим да је то невероватно важно.
Многи гледаоци су сигурно чули нешто о овој теми, али већина сигурно није.
И као што сам већ рекао, невероватно је тешко говорити о овој теми у јавности.
У суштини, свуда добијаш само одбијања када покушаш да причаш о овој теми.
Дакле, поштено је рећи да се покушава да се потисну ове информације.
И позивам гледаоце да провере све моје изјаве на нашем веб-сајту wissen-neu-gedacht.de.
Објавили смо бројне публикације са свом преписком и свим изворима, као и бројне судске поступке у овој области.
И да, имамо и апликацију Nexiqa , где можете истраживати све ове теме користећи ChatGPT методу "питање и одговор" и,
такорећи, уз помоћ прегледати све ове вирусолошке публикације.
Како тачно могу да утврдим из публикације да је наука игнорисана, прекршена или чак у
кореспонденцији са вирусолозима и тако даље?
Дакле, добијате тамо пуно информација.
Добро, онда је на гледаоцима да сами провере чињенице и поставе вам питања. Хвала вам пуно.
Хвала и теби.