Šodien mēs runājam ar politisku aktīvistu, kurš Vācijā jau ir daudz sasniedzis.
Varētu teikt, ka viņa iekustina cilvēkus - proti, lai viņi izietu ielās. Viņa ir arī autore un uzņēmēja.
Dzimusi Frankfurtē pie Mainas , viņa 22 gadus dzīvoja Krievijā, bet 2014. gadā politisku iemeslu dēļ atgriezās Vācijā.
Viņa ir alianses "Deutschland steht auf" rīkoto demonstrāciju Vācijā līdzorganizatore.
Viena no viņas vairākkārt izvirzītajām prasībām ir, ka politiķiem būtu jāuzņemas atbildība. Par to mēs šodien runājam.
Laipni lūdzam, Stefānija Tsomakajeva.
Sveiki, patīkami būt šeit. Paldies.
Jā, mēs esam ļoti apmierināti. Pirmkārt, būtībā:
Ikdienā darba dzīvē ir ierasts, ka darbinieki ir atbildīgi par nodarīto kaitējumu.
Politiķiem ir politiskā imunitāte.
Vai tas nozīmē, ka politiķi nav atbildīgi par pārkāpumiem un kaitējumu?
Jā, viņiem jābūt atbildīgiem.
Vienīgā problēma ir tā, ka parasti nav likumu, kas regulētu to, par ko mēs vēlētos, lai viņi
būtu atbildīgi, proti, par politiskiem lēmumiem.
Imunitāte aizsargā tikai pret to atņemšanu ad hoc.
Tas ir vēsturisks stāsts, kas izveidojās 19. gadsimta vidū, lai pasargātu likumdevēju varu no izpildvaras, īsāk
sakot, lai karalis nevarētu aizvest deputātus, uz īsu brīdi ieslodzīt un pēc balsošanas beigām atkal atbrīvot.
Un tas ir spēkā arī šodien; turklāt ir pilnīgi loģiski, ka policija nevar vienkārši
aizvest uz nopratināšanu dažus AfD deputātus.
Un tad balsošana beidzas, un viss.
Tāpēc, protams, mēs to nevēlamies arī šodien. Šajā ziņā imunitāte ir ļoti saprātīgs stāsts.
Vienīgā problēma ir tā, ka, kā jau minēju, kriminālvajāšanai, ko mēs vēlētos, mūsdienās nav likumu,
kas to regulētu. Un tas ir tas, kas mums ir jāievieš.
Jā, tas nozīmē, ka šie likumi joprojām ir no pārejas perioda no monarhijas uz demokrātiju, tā teikt, paliekas.
Un galu galā tai būtu jāaizsargā politiķi no aresta.
Jā.
Cits termins. Jūs esat uzrakstījis grāmatu par politiķu atbildību.
Kopš tā laika par to arvien vairāk tiek runāts arī publiski.
Tur viņi raksta arī par politisko kompensāciju.
Šo terminu daudzi cilvēki nezina. Vai jūs varat to izskaidrot?
Jā, tā ir otrā lieta.
Tā ir parlamenta deputāta viedokļa brīvība, ka deputāti var teikt jebko un par to nevar tikt apsūdzēti.
Mēs zinām, kā tas notiek. Daži opozīcijas pārstāvji jau ir sagatavojuši savus peldmēteļus gadījumam, ja
viņi apvainos kādu no ministriem vai ko tamlīdzīgu.
Tā kā viņš ir izteicis savu viedokli, viņam ir jārēķinās ar vajāšanu.
Parlamenta deputātam ir atļauts to darīt parlamentā. Viņiem ir atļauts apvainot vienam otru šaubu
gadījumā. Viņiem ir atļauts pārmest viens otram.
Tikai Parlamenta reglaments nosaka, vai tas kļūst vai nekļūst par aicinājumu ievērot kārtību.
Labi zināms piemērs ir Larss Hūnihs, kurš Brandenburgas federālās zemes parlamentā pēc Koronas
izmeklēšanas komisijas sēdes nosauca citus par vainīgajiem.
Ja mēs to būtu darījuši kā pilsoņi, par to, iespējams, būtu saņēmuši ziņojumu.
Pateicoties viņa kā parlamenta deputāta indemnitātei , viņš ir pasargāts no apsūdzībām par neslavas celšanu.
Tātad patiesībā - no tā paša laika - ļoti saprātīgs stāsts.
Vienīgā problēma ir tā, ka, pirmkārt, imunitāti vienmēr var atcelt kriminālprocesa gadījumā.
Bet, protams, kaut kur tiesību kodeksā ir jābūt punktam, kas nosaka, ka kaut kas ir sodāms,
piemēram, ka nodokļu izšķērdēšana ir sodāma.
Bet mums tā nav. Tā nav.
Tātad izvairīšanās no nodokļu nomaksas ir krimināli sodāms nodarījums, bet nodokļu izšķērdēšana - ne.
Tieši tā. Un tāpēc, pat ja imunitāte tiktu atcelta, diemžēl viņus par neko nevarētu sodīt.
Vai, Jūsuprāt, ir nepieciešams to pārkāpumu katalogs, kurus politiķis nedrīkst izdarīt?
Jā, tāpēc es domāju, ka visprātīgāk būtu ieviest trīs punktus.
Un tā ir pirmā lieta, par kuru mēs tikko runājām - nodokļu izšķērdēšana. To sauc par budžeta izšķērdēšanu.
Es paplašinātu 266. punktu - klasisko par piesavināšanos -, iekļaujot tajā arī budžeta piesavināšanos.
Labs piemērs tam ir Andreass Šeihers (Andreas Scheuer).
Viņam ir piešķirti divi miljardi no budžeta - līgums parakstīts par trim miljardiem.
Tas būtu klasisks piesavināšanās stāsts.
Otrs punkts, kas arī ir ļoti svarīgs, ir likumu izpilde. Viens no galvenajiem valsts uzdevumiem ir nodrošināt, lai izpildvara
pēc tam īstenotu to, ko ir nolēmuši parlamenta deputāti.
Tas nozīmē, ka būtu jāsoda arī kriminālpārkāpumu nesodīšana.
Tātad, ja iekšlietu ministrs nenodrošina likumu ievērošanu, tad viņam būtu jāuzņemas atbildība
par sekām, un tam vajadzētu būt krimināli sodāmam.
Es ierosinātu Kriminālkodeksa 138. punktu, kurā noteikts, ka sodāma ir arī kriminālpārkāpumu nesodīšana.
Un trešais punkts?
Trešais punkts ir pamattiesību ierobežojumi.
Jo "pamattiesību ierobežošana" principā ir "personas brīvības ierobežošana". Un arī tam vajadzētu būt sodāmam nodarījumam.
Un kā ar asertivitāti?
Jūs varat pieņemt likumus par jebko.
Ja pēc tam to nepieprasāt un nepārbaudāt, tam nav nekādas vērtības.
Jā, tieši tā ir problēma - kriminālnoziegumu nesodīšana.
Un, protams, mums ir īpaša situācija ar politiķiem, jo mūsdienās prokurori ir pakļauti iekšlietu ministra,
tieslietu ministra - atvainojiet - norādījumiem, tātad tieslietu ministrs ir sava veida hibrīda funkcija.
Viņš ir parlamenta deputāts, viņš ir izpildvara un viņš ir tiesu vara.
Tātad šobrīd Vācijā nav varas dalīšanas.
Un tieši ar to jums vajadzētu sākt.
Mums būtu vajadzīga sava jurisdikcija. Es iestātos par atsevišķu politiķu atbildības tiesu.
Pašpārvaldē, kur mēs paši ievēlam tiesnešus.
Nav jābūt daudz, nav daudz. Par ko mēs runājam?
Tas skar vairāk nekā 200 000 cilvēku, iespējams, ne vairāk kā aptuveni 200 000 cilvēku.
Tātad visi iestāžu vadītāji, visu pavalstu valdības, iespējams, mēri.
Pašvaldību līmenī tās ir diezgan lielā mērā atbildīgas, un tas ir nedaudz atšķirīgi.
Taču visi deputāti kopumā nav daudz cilvēku.
Citiem vārdiem sakot, ja būtu neliela tiesa, kuru mēs, pilsoņi, tieši ievēlam un kura pati sevi pārvalda, tad
mums būtu iespēja to īstenot arī ar mūsu pašu prokuroru palīdzību, kuri nav pakļauti norādījumiem.
Runāsim konkrēti: kā jūs ieviešat šādu ēdienu?
Jā, protams, tas nav tik vienkārši. Bet to var izdarīt arī ar referenduma palīdzību, grozot valsts konstitūciju.
Tāpēc mēs nevarējām to nekavējoties ieviest federālā līmenī, bet mēs to varējām ieviest štatu līmenī.
16 federālajās pavalstīs tas būtu jādara 16 reizes, taču tas būtu iespējams.
Jā. Ejam soli tālāk.
Par politiķiem demonstrācijās tiek dzīti joki, piemēram: "Ikviens, kurš tic, ka tautas priekšstāvji pārstāv tautu,
tic arī tam, ka citronu spiešanas aparāti liek citronus".
Citiem vārdiem sakot, cilvēks no ielas jūtas politiķu apmānots.
Mēs to atkal redzējām pēdējās vēlēšanās. Priekšvēlēšanu solījumi pirms vēlēšanām, pēc vēlēšanām - pilnīgi pretēji.
Kā patiesībā radās šī nepareizā pārvaldība politikā, kas tagad robežojas ar iznīcību?
Tas tāpēc, ka cilvēki joprojām tic vecajam māņticējumam "tie tur augšā, mēs šeit lejā".
Tāpēc ceru, ka, ja tronī sēdīsies kāds cits, kaut kas kaut kā mainīsies.
Problēma ir tā, ka mēs ticam tronim. Tātad problēma ir tronis.
Es uzskatu, ka pašlaik notiekošā transformācija ne tikai virzīsies uz lielāku centralizāciju un
totalitārāku valsti, bet arī pretējā virzienā.
Tieši to mēs darām ar decentralizētām organizācijām un pašizveidi, t.i., pašpilnvarošanu.
Varenie var darīt, ko vēlas, tikai tāpēc, ka mēs viņiem to atļaujam, ka mēs neprasām no viņiem atbildību, ka
mēs paši to nedarām, ka mēs sēžam uz dīvāna un riebjamies.
Un, tiklīdz mēs būsim atbrīvojušies no saviem māņticīgajiem priekšstatiem un pārņemsim kontroli pār viņiem un prasīsim no
viņiem atbildību, kā arī paši to darīsim šaubu gadījumā, domāsim paši par sevi, izteiksim savu viedokli, situācija mainīsies.
Bet tā sauktās koronas pandēmijas laikā daudzi cilvēki to piedzīvoja, viņi gribēja kaut ko citu, bet beigās viņus aizvilka
policija, pārmeklēja mājas, ziņoja kaimiņi. Tur nekas neizdevās.
Tāpēc viņi domāja, ka ir spēcīgi paši par sevi, un sajuta dzelzs stieni.
Jā, tiem, kas vada, vienmēr ir visgrūtāk, tā ir taisnība. Mēs visi esam to kaut kādā veidā piedzīvojuši paši.
Tomēr lielās pastaigas noveda pie tā, ka tika atcelta obligātās vakcinācijas programma, kas būtu ieviesta, ja nebūtu pastaigu.
Tāpēc cilvēki uz ielas teica: Ne, ne pie mums.
Mēs dodamies kaut kur citur, jo vakarā ejam pastaigāties.
Un mēs jums parādīsim, ka galu galā jums nav pietiekami daudz policijas, lai kontrolētu mūs visus.
Tieši tas ir tas, kas kādā brīdī lika deputātiem teikt: Nē, tātad tagad mums kaut kā jāizlemj, ko vēlas tauta.
Labs pierādījums tam, ka galu galā mums tas vienkārši ir jādara. Mums ir jāceļas no dīvāna.
Jā. Kādu jūs redzat iespēju pagriezt laiku atpakaļ attiecībā uz politisko imunitāti? Citiem
vārdiem sakot, tiešām ieviest šo atbildību politiķiem?
Jā, tāpēc es nedomāju, ka pagriešanās atpakaļ mums palīdzēs.
Tāpēc, protams, jūs varētu no jauna ieviest 266. pantu - pantu par piesavināšanos - visiem.
Manuprāt, tas tika mainīts 1997. gadā ar Bugwellen lēmumu .
Kopš tā laika situācija politikā kļūst arvien sliktāka un sliktāka.
Mums radās iespaids, ka viņi laiku pa laikam atkāpjas, ka viņi kaut kādā veidā uzņemas atbildību.
Tas bija tāpēc, ka, ja nopelnījāt vairāk nekā 50 000 marku, jums bija jāiet uz trim gadiem cietumā.
Un tas attiecās uz viņiem visiem. Tostarp stāsts par mazo čemodānu ar Kollu. .
Tas bija iemesls, kādēļ to pēc tam atcēla.
Jebkurā gadījumā es domāju, ka nākotnē mums būtu lietderīgāk to labāk organizēt un tiešām ieviest īpašus punktus politiķiem.
Pagājušajā gadā mēs kopā ar diviem citiem juristiem apsēdāmies, lai pārdomātu, kā tas varētu notikt, lai reāli formulētu likumu.
Un mēs esam sapratuši, ka gandrīz visur politiķi ir sevi izstājuši visdažādākajos veidos.
Tāpēc ir nonākuši pie secinājuma, ka labāk būtu izmantot tautas veto tiesības .
Citiem vārdiem sakot, dot cilvēkiem iespēju referendumos paust savu viedokli par to, vai likums būtu jāievieš vai ne.
Un, ja politiķi tik un tā to ievieš, tad iekļaujiet atbildību un formulējiet to tā, kā mēs vēlētos, lai tā būtu.
Jo, kā jau teicu, pārmaiņas, pagrieziens atpakaļ, manuprāt, mēs esam nonākuši tādā brīdī, kad likumu
jau ir tik daudz, ka mēs vairs nevaram visur atrast.
Varbūt kādu dienu mums palīdzēs superinteliģents mākslīgais intelekts.
Taču pašlaik tas patiešām ir milzīgs juceklis, kurā viņi ir skaidri pauduši sevi visdažādākajos veidos.
Tātad mums būtu jāmaina tik daudz kas, ka tas būtu vesels cits likumu krājums.
Tātad galu galā tas nozīmē vēl vairāk likumu?
Nē, nekādā gadījumā. Tātad visas dilemmas risinājums ir tāds, ka mēs ieviešam tautas iebildumu.
Tāpēc to mēs varam darīt, izmantojot referendumus valsts līmenī, kur visiem parlamentā pieņemtajiem likumiem tiek noteikts trīs
mēnešu nogaidīšanas periods, un šo trīs mēnešu laikā cilvēki var savākt balsis, lai varētu vēlreiz lemt par pašu likumu.
Un tas būtu populārs iebildums. Tad tauta izlemj: jā vai nē.
Tad tai būtu galīgā lēmumu pieņemšanas vara. Un tas jau ļoti palīdzētu.
Un trīs mēnešu laikā mēs varētu ieviest politiķu atbildību un formulēt to tā, kā mēs vēlētos, lai tā būtu.
Un jebkurš politiķis, kurš pēc tam nolemj teikt: "Nē, mums šeit kaut kas ir jāmaina ļoti steidzami, ļoti ātri, mēs nevaram gaidīt
trīs mēnešus, kamēr tauta kaut kā izlems, mēs to izdarīsim tagad", tad varētu piemērot
138.a, 266.a, t.i., tos punktus, kurus mēs gribētu.
Vai referendumu par tautas nobildēšanu var ierosināt jebkurš?
Jā, to var ierosināt tikai privātpersona. Organizācijas to nedrīkst darīt.
Tas nozīmē, ka 16 federālajās zemēs mums būtu vajadzīgi 16 cilvēki, lai īstenotu tautas protestu, ko mēs
vēlamies īstenot pēc iespējas plašākā Vācijas teritorijā.
Vislabāk vienmēr ir, ja jums ir vietnieks, lai jūs būtu divi un varētu viens otram palīdzēt dublējuma gadījumā.
Tātad, protams, ar veselu atbalstītāju grupu 16 federālajās zemēs, 16 referendumiem un pēc tam
konstitūcijas grozīšanu šādā veidā, lai galu galā mēs iegūtu galīgo lēmumu pieņemšanas varu no tautas.
Jums vajadzētu iemācīties šo vārdu. Tas ir ļoti svarīgs.
Lai galu galā, kad mēs to būsim panākuši, šaubu gadījumā mēs tiešām varētu atkal lemt referendumā par visiem
jautājumiem, par visiem likumiem, ko politiķi pieņem parlamentā.
Tas patiešām varētu visus saliedēt. Tostarp zaļie, kuri baidās no AfD, ja tā kādreiz nāks pie
varas un pieņems likumus, no kuriem viņi baidās.
Vai arī AfD, kas baidās, ka pie varas nāks zaļie un pieņems likumus, kurus viņi nevēlas.
Tad viņi varētu saliedēt iedzīvotājus un izraisīt tautas protestu. Citiem vārdiem sakot,
par katru likumu atkal balsot "par" vai "pret".
Un mēs esam pārliecināti, ka šādā veidā mēs patiešām varam sadarboties ar daudziem cilvēkiem, jo, kā jau es
teicu, zaļajiem vajadzētu būt tikpat ieinteresētiem šajā jautājumā kā AfD biedriem vai visām citām partijām.
Tam nav nekāda sakara ar zaļajiem un AfD, bet vienkārši ir interesanti, ka visās politiskajās nometnēs galu galā mēs atkal
varam paši izlemt, vai vēlamies to, ko politiķi ir izlēmuši, un neesam viņu žēlastībā, kā to piedzīvojām,
piemēram, koronas krīzes laikā. Par to ir viss stāsts.
Bet, ja politiķi jau ir atbrīvoti no atbildības, vai viņi vispār piekritīs šādam likumam?
Nē, mēs to varam panākt tikai ar referendumu.
Un tas pašlaik ir iespējams politiskajā situācijā Vācijā?
Valsts līmenī - jā.
Un, ja tas attiektos uz 16 štatu tiesību aktiem, t.i., tiesību akti par koronavīrusu, ja atceramies, nebija
federālie tiesību akti, tie vienmēr bija štatu tiesību akti. Un tad mēs to varētu novērst.
Vēl viens faktors, par kuru mēs vēl neesam runājuši, ir salīdzinoši spēcīgās rūpniecības un uzņēmējdarbības
lobiju grupas, kurām ir ļoti liela ietekme uz politiku.
Jā, var teikt, ka galu galā arī Eiropā un Amerikā viņi nosaka, kas ir noteicēji. Kā mēs varam ierobežot šo ietekmi?
Jā, iespējams, jūs nevarat ierobežot ietekmi.
Otra puse nekad neguļ. Un viņiem ir daudz naudas un daudz varas.
Šajā sakarā jautājums drīzāk ir šāds: kā mēs varam sevi organizēt alternatīvi un paralēli?
Kā mēs varam ieviest labāku modeli dzīvē?
Kā mēs varam panākt, lai cilvēki vienkārši būtu daudz ieinteresētāki, daudz ieinteresētāki un daudz
jautrāki dzīvot citādi, nodarboties ar politiku citādi, pieņemt lēmumus citādi? Un mēs esam vairākumā.
Tātad tām nedaudzajām lobiju grupām, tiem nedaudzajiem ietekmīgajiem cilvēkiem, tiem nedaudzajiem, kam ir
daudz naudas, mēs esam vajadzīgi ne tikai tāpēc, lai viņi pelnītu naudu, bet arī lai atbalstītu viņu lēmumus.
Un, protams, viņiem ir daudz naudas. Bet galu galā mums ir jāizstrādā alternatīva.
Mums ir jāpasaka, kā lietas var darīt labāk, un jārāda piemērs.
Un tie, kas iet priekšā, jā, tā ir taisnība. Viņiem parasti ir grūti.
Taču, par laimi, ir drosmīgi cilvēki, kas to dara.
Jā, tieši tā. Tas ir jauki, ka jūs darāt to pašu ar savu klubu.
Kā mēs varam atbalstīt jūsu mērķi? Un kur ieinteresētās personas var sazināties?
Jā, grāmata ir pieejama. Es priecāšos, ja kāds to nopirks un izlasīs vai vienkārši uzdāvinās kādam politiķim.
Tāpēc varbūt vienkārši iegādājieties to un nosūtiet to jaunievēlētajam tiešajam kandidātam, lai viņš to izlasa.
Varētu arī gadīties, ka daži deputāti galu galā teiks: tas ir tik labi, mēs to ieviesīsim.
Un, tā sakot, nozāģēja savu zaru. Ir arī cilvēki, kas jūtas atbildīgi.
Jā, vai mums šobrīd ir vairāki projekti.
Viens no lielajiem projektiem ir wabeo.de. Tas ir mūsu vēlēšanu monitorings.
Un principā tā ir pašpilnvarojums kontrolēt to, ko dara izpildvara.
Patiesībā viss, kas saistīts ar politiku un mūsu pārstāvju darbības kontroli, ir atbalsts tam, ko mēs darām.
Comakajevas kundze, paldies par šo interviju. Liels paldies jums un novēlu jums veiksmi darbā.
Liels paldies par jūsu darbu. Mēs to patiešām novērtējam, alternatīvos plašsaziņas līdzekļus,
un mēs vienmēr atbalstām tos, kur vien varam.
br] Jā, liels paldies!