"Když se tam podíváme, kdo by měl tu práci dělat?
S několika kolegy jsem založil vlastní centrum:
Centrum pro vyšetřování, přehodnocování, soudní stíhání a prevenci zločinů proti lidskosti.
Mnoho lidí se vždy ptá, proč zločiny proti lidskosti?
Protože to, co jsme zde zažili, byly zločiny proti lidskosti.
Lidé byli pronásledováni. Lékaři jsou pronásledováni i dnes.
Lékaři jsou vězněni za to, že dělají svou práci.
Můj kolega Rainer Fuellmich je ve vězení v Göttingenu. Je to také velký osvětář.
K přehodnocení může dojít pouze v případě, že změníme politickou situaci.
Protože tyto politické podmínky, v nichž jednoduše předáváme moc, nikdy nepovedou k přehodnocení.
Protože, jak jsem řekl, pak by se s tím pachatelé sami vyrovnali.
Nikdo nemůže předpokládat, že ti, kdo tyto zločiny proti lidskosti spáchali, povstanou a řeknou: Ano, udělali jsme to.
A nyní bychom chtěli sami stanout před soudem, před soudci, které jsme si sami vybrali, před státními zástupci,
které jsme si sami vybrali, aby posoudili, zda to, co jsme udělali, bylo správné, nebo ne.
Soudci, kteří mi ještě před třemi měsíci, před únikem spisů RKI, tvrdili, že tehdy dělali všichni všechno správně a že by se teď
tito soudci měli najednou smířit se situací... Ani to nepomůže.
Pak to bude fungovat jen... - a Ralf Boes to právě oznámil, a já s Ralfem Boesem souhlasím, se spoustou
lidí, stačí se podívat na jím zmíněné webové stránky.
Myslím, že musíme projít federálními státy.
V každé spolkové zemi máme vlastní ústavu.
A protože se jedná o samostatné ústavy, každá z ústav ve federálním státě nám umožňuje tyto ústavy měnit.
Máme moc ve svých rukou. Jen o tom nevíte..."
Rád bych dnes ve studiu Kla.TV přivítal Ralfa Ludwiga, právníka.
Dobrý den.
Na demonstraci v Berlíně jste řekli, že máme v rukou moc, ale ani o tom nevíme.
Takže ani já nevím. Ani nevím, jakou sílu mám v ruce.
A ani nevím, jak bych měl ovlivňovat politická rozhodnutí, jak to funguje.
Můžete nám pomoci, můžete mi pomoci, můžete trochu pomoci divákům?
Ano, v zásadě to není tak těžké.
V Německu máme 16 spolkových zemí a každá z nich má vlastní ústavu.
A každá státní ústava - když na chvíli vynecháme Hesensko, ale v podstatě také Hesensko - každá
státní ústava má možnost lidového zákonodárství.
To znamená, že obyvatelé příslušné spolkové země mohou přijímat vlastní zákony.
A mohou nejen přijímat zákony, ale také měnit ústavu, ústavu příslušného státu.
Mohou tedy změnit pravidla soužití, pravidla struktury, politické struktury ve svém federálním státě, pokud budou chtít.
To vyžaduje určitou většinu. Jinými slovy, vždy se jedná o tři kroky.
Prvním krokem je populární návrh. To znamená, že je předložena myšlenka.
Musíte nasbírat určitý malý počet hlasů.
Druhým je takzvané referendum.
To znamená, že musíte prokázat, že se o toto téma zajímá určitý počet lidí v zemi.
To je také vždycky ta nejtěžší fáze, a jakmile překonáte tuto fázi, tak jsou volby, jak to známe u voleb, tak v neděli jsou
lidé svoláni do volebních místností a mohou pak hlasovat o té politické otázce nebo o zákonu, který zavádíte, nebo o něčem
podobném, a mohou pak říct, jestli my jako lidé v tomto kraji chceme, aby to šlo tak nebo tak, nebo aby
tam byl ten zákon, to nařízení nebo to nařízení nebylo.
V zásadě je to stanoveno v ústavě každého státu.
A to znamená, že kdybychom chtěli, mohli bychom sami zasahovat do politických rozhodnutí - kromě toho, že jednou za čtyři
nebo pět let zaškrtneme políčko a budeme doufat, že z něj vzejdou ti správní lidé a učiní správná rozhodnutí.
Ach ano. A státní ústavy - teď jsem se trochu ztratil... My máme také ústavu.
Co to je? Na federální úrovni to nějak nefunguje, funguje to jen na státní úrovni. Jak to funguje?
Ano, takže samozřejmě máme Základní zákon, a Základní zákon se už jmenuje Základní zákon - a ne Ústava Německa
nebo německá ústava, ale jmenuje se: "Základní zákon pro Spolkovou republiku Německo".
To má samozřejmě své historické důvody. Německo bylo po druhé světové válce rozděleno.
Německo bylo okupováno, bylo okupováno různými, vlastně čtyřmi vítěznými mocnostmi a Německo bylo takříkajíc územně rozděleno.
Jinými slovy, územní celistvost Německé říše již neexistovala.
A pak začala studená válka, takříkajíc mezi Západem a Východem, v podstatě Ruskem - a tehdy Sovětským svazem.
Západní mocnosti měly různé názory na to, jak s Německem jednat, jak s ním naložit a jaká by měla být budoucnost Německa.
A ano, Spolková republika Německo vznikla v roce 1949 a Spolková republika Německo je samozřejmě jen částí celé Německé říše.
A tehdy se ještě předpokládalo, že se někdy objeví řešení, řešení pro celé Německo, a proto nebyla vytvořena německá ústava, protože
ústava mohla být vytvořena pouze pro celé území Říše, bývalé říšské území, celé německé území, a jmenovala se Základní zákon.
V zásadě se jedná o základní zákon tří spojeneckých vítězných mocností, který byl pak
víceméně dojednán s politiky v Herren-Chiemsee.
A tento základní zákon přežil i sjednocení.
Ani tehdy, ačkoli to Základní zákon předpokládal, nebyla vytvořena celoněmecká ústava, ale
Základní zákon byl nadále uplatňován stejně jako ústava.
A já vždycky říkám, že ústava může být ústavou jen tehdy, když má panovníka.
A suverén není, jak říká pouze Carl Schmitt, ten, kdo rozhoduje o výjimečném stavu, ale suverén je ten, kdo může měnit pravidla.
A naše ústava neumožňuje měnit pravidla.
To znamená, že základní zákon v tomto smyslu nemůže být ústavou, protože základní zákon neuznává suveréna.
Nebo jediný suverénní akt, který jako občané známe, je hlasování - volba do Spolkového sněmu jednou za čtyři roky.
A to je jediná účast lidu ve Spolkové republice Německo.
Nic dalšího se neplánuje. Neexistuje žádná populární legislativa.
V článku 20 je stále ustanovení, že panovník určuje politiku prostřednictvím voleb a hlasování, ale v Německu se nehlasuje.
Neexistuje žádný volební zákon, a proto se nehlasuje.
Pak je tu článek 146, který stanoví, že německý lid si může dát novou ústavu nebo ústavu.
Mnoho ústavních právníků říká, že tento paragraf nebo tento článek neplatí, tato norma neplatí.
Můžete o tom dlouze diskutovat, ale v každé zemské ústavě, na druhé straně v každé zemské ústavě v Německu, existuje možnost,
aby lidé aktivně zasahovali do legislativy prostřednictvím tří kroků, které jsem právě zmínil, aby
sami vytvářeli zákony, tj. aby sami měnili pravidla.
A mohou nejen měnit aplikační pravidla, jako jsou zákony, ale mohou dokonce - jak jsem řekl v malé závorce
kolem Hesenska - měnit ústavu v každé spolkové zemi, tedy měnit pravidla jejich soužití.
Je třeba dodržovat dvě základní hodnoty.
To je vždy principem demokracie, tj. každé politické rozhodnutí musí vycházet z vůle lidu.
Druhým je záruka lidské důstojnosti. Nesmíme tedy měnit pravidla tak, aby byla záruka lidské důstojnosti eliminována.
To jsou však jediná pravidla a v rámci těchto pravidel mohou lidé v jednotlivých spolkových zemích rozhodovat.
Můžeme se tedy například rozhodnout, že už nechceme volit státní vládu nebo státní parlament každých pět
(správně: čtyři) let, ale chceme je nyní volit každé dva roky.
Nebo bychom se mohli rozhodnout, že už nechceme mít vůbec státní správu, ale že státní parlament by měl
jmenovat správce, kteří budou vykonávat určité úkoly atd.
Parlament můžeme teoreticky zrušit i v případě, že máme alternativu, která sice nereprezentuje demokratickou vůli
srovnatelným způsobem, ale vyjadřuje demokratickou vůli.
Můžeme toho tedy hodně změnit, ale pouze na státní úrovni, ne na celostátní.
Ano, velmi zajímavé. A jak můžete takový proces iniciovat?
Předpokládejme, že bychom nyní chtěli něco změnit v celé této politické struktuře nebo například změnit
jmenování soudců nebo státních zástupců tak, aby je již nejmenovalo ministerstvo spravedlnosti, ale lid.
Jak to můžete udělat? Jak můžete převzít iniciativu?
Jak jsem již řekl, v zásadě lze měnit všechny zákony, včetně státních ústav.
A v zásadě můžete jednoduše zahájit iniciativu, jeden nebo dva lidé mohou zahájit iniciativu...
...Takže ty a já?
Mohli bychom oba - no, teď už asi ne, protože nežijeme ve stejné spolkové zemi, ale v podstatě ano.
Kdybychom žili ve stejném federálním státě, mohli bychom prostě říct, že chceme změnu zákona.
Pak připravíme právní text, takříkajíc podle našich představ - jinými slovy, co děláme.
Mhm.
Existují také rozdíly. Populární dotazy můžete provádět také tak, že se Parlament bude zabývat určitými
otázkami, takže bude muset uspořádat zasedání, parlamentní zasedání, aby se touto otázkou zabýval.
Nyní však čistě lidové zákonodárství znamená, že jednak napíšeme zákon, abych tak řekl, a jednak předložíme tento zákon,
který se obvykle předkládá předsednictvu Státního parlamentu.
A pak bude normálně zveřejněno, že se tady nyní spouští lidový návrh s touto novelou zákona.
A pak můžeme jít a sbírat hlasy pro tuto změnu zákona, kterou máme.
A pokud pak dosáhneme určitého kvora - v první fázi je poměrně nízké, v některých zemích je to jen 6 000 nebo 5 000
hlasů, pokud máme tyto hlasy, můžeme zahájit tzv. referendum.
To znamená, že peticí za referendum se pak zabývá zemský parlament, který ji může, ale
nemusí schválit. Pak by se referendum nekonalo.
Pak se přistoupí k referendu a v referendu je třeba shromáždit určitý počet podpisů
během určité doby, obvykle šesti až osmi měsíců.
A pokud je toto kvorum překročeno, pak se touto otázkou znovu zabývá zemský parlament a zkoumá, zda
tuto zákonodárnou iniciativu schválit, či nikoli.
A pokud ji neudělí, koná se referendum, což je něco jako volby.
V neděli jsou pak občané svoláni k volbám.
A pak řeknou: Dobře. Občanů se ptají, zda chtějí tento zákon, ano či ne.
Jak jste řekl na demonstraci v Berlíně, konečné rozhodnutí musí být opět na lidech.
To by tedy mohlo být prakticky iniciováno prostřednictvím těchto státních ústav.
Ano, přesně tak. V období koruny jsme byli svědky zejména toho, jak politika zasáhla do života lidí.
A myslím si, že musí platit, že se lidé mohou proti této politice bránit.
A to, co jsem právě popsal, tyto kroky, tyto tři kroky, trvají nekonečně dlouho.
A do té doby jsme samozřejmě nebyli schopni ničemu zabránit.
A proto navrhuji, abychom jako první věc zapsali takzvané právo veta do ústav všech států.
Takže v podstatě říkáme, že každý zákon a každé nařízení, které státní vláda přijme, vstoupí v platnost nejdříve za tři měsíce.
Během těchto tří měsíců mají lidé s určitým kvorem čas na sběr podpisů.
A pokud budou mít určitý počet podpisů, mám na mysli dvě a půl procenta obyvatel, což se dá zařídit
různě, tak se o tomto zákoně bude konat referendum.
Protože pak dvě a půl procenta v podstatě řekla, že tento zákon nechceme.
Což je poměrně hodně. Myslím tím, že pět procent je parlamentní skupina.
Takže tady dvě a půl procenta říkají, že to nechceme.
Aby pak celý lid, tedy lid příslušné spolkové země, hlasoval o tom, zda chce tento zákon nebo toto nařízení.
A pokud zákonodárce vydá vyhlášku nebo zákon - protože říká, že je to naprosto naléhavé, musíme to udělat rychle
teď - pokud nedá tříměsíční lhůtu, pak se o tomto zákoně, o této vyhlášce musí povinně hlasovat.
Abychom se nedostali do situace, kdy zákonodárce vytváří zákony takříkajíc velmi rychle.
Vždycky říkám, že kdyby lidé mohli hlasovat o požadavku na masku, nestalo by se to.
Ano, povinnost nosit roušku byla zavedena v rámci jakési zastírací operace a právě to vyvolalo strach, který byl pak
předpokladem pro to, aby se lidé nechali například očkovat.
A tady je třeba říci, že pokud chtějí politici vytvářet takříkajíc noční a mlhavé zákony, které mají v krátké době
vstoupit v platnost, pak musí tyto zákony okamžitě a vždy předložit lidu k hlasování,
aby lid mohl v případě potřeby říci "ne".
To je to právo veta, konečná rozhodovací pravomoc, jak vždycky říkám. Ano.
Že lidé mohou říci "ne" a že to není způsob, jak věci udělat.
To můžeme udělat. Můžeme to udělat v každém federálním státě.
A to by politikům jasně ukázalo, že každý zákon, který přijmou - teď například ten, který byl nyní na
federální úrovni, právě tyto dluhy, které nadělali.
Ale bylo by také možné například říci... Takže i u federálních zákonů musí Spolková rada vyslovit souhlas.
A kdybychom my, občané spolkových zemí, řekli vládě, že na to nesmíte přistoupit, tak by například nedošlo k tomuto zadlužení.
A my jako občané musíme mít tuto moc, abychom nehlasovali jen jednou a pak už nemohli ovlivnit, co pak politici v jednotlivých
případech udělají, jaké koalice se vytvoří, jak politici rozhodnou, ale abychom jako občané mohli
kdykoli v každé politické otázce říci, že tohle nechceme.
Existují již náznaky, že skupiny v tomto směru pracují a převzaly iniciativu?
Ano, smyslem celé věci je, aby byla zcela decentralizovaná.
Nechceme tedy, aby to dělala nějaká centrální organizace.
Místo toho jsme v podstatě řekli, že pro nás jsou zásadní dvě věci.
Skupiny a organizace, které to dělají, musí mezi sebou určitým způsobem demokraticky jednat.
Říkáme, že se vždy rozhodujte na základě přijetí.
Jinými slovy, chceme-li mít skutečnou demokracii, musíme ji nejprve sami prožít v malém měřítku.
Jinými slovy, nemůžeme požadovat, aby naše společnost byla demokratická.
A my sami v malém měřítku, v oblasti, kde působíme, nejednáme mezi sebou demokraticky,
nejednáme mezi sebou na základě vzájemného přijetí.
Za těchto podmínek se tedy jedná o zásadní rozhodnutí.
A druhým bodem je zamyslet se nad tím, jak motivovat co nejvíce lidí, aby sehnali dostatek podpisů pro
takové referendum, nebo především pro petici za referendum.
A to by mělo být zcela decentralizované, měly by to dělat malé buňky, které mohou mnohem lépe než kdokoli jiný centrálně
rozhodovat o tom, jaká jsou témata, co je zajímavé a podobně.
A právě teď vzniká mnoho iniciativ.
Opravdu jsme to jen navrhli a řekli: "Sakra, udělejte něco.
A nyní jsme byli pozváni do Bádenska-Württemberska.
Existuje obrovský okruh iniciativ, které to chtějí udělat, které to chtějí realizovat.
Krátce před tímto rozhovorem jsem přijel ze Saska-Anhaltska. Byl jsem v Güstenu v Sasku-Anhaltsku.
Sešlo se zde mnoho členů, mnoho okresních poboček občanské strany "DieBasis", která se o
tento druh občanské demokracie také zajímá.
A přesně to jsme udělali, takže jsme v podstatě jen diskutovali o tom, proč by někdo měl volit základnu.
A překvapivě to byl přesně ten výsledek:
Protože jsme to my, kdo nakonec dokáže dosáhnout právě takové demokracie zdola - aby se rozhodovalo subsidiárně zdola nahoru, a
ne shora dolů, abychom byli decentralizovaní, aby se všechna klíčová rozhodnutí přijímala na místní úrovni - aby se
všichni lidé podíleli na všech politických rozhodnutích.
To je vlastně jedinečný prodejní bod základny. A my to chceme více propagovat.
To je právě ta myšlenka, že rozhodnutí se přijímají dole, a ne nahoře.
Nepotřebujeme centrum, které by za nás rozhodovalo; všechna klíčová rozhodnutí, která
ovlivňují naše životy, se přijímají na místní úrovni.
A pak, v zásadě, pokud máte velkou zemi a podobně, lze rozhodnutí nalézt také společně pro
všechny prostřednictvím místních rozhodnutí.
Ano, velmi zajímavé, protože neustále slyšíte, že si s námi nahoře dělají, co chtějí, a my s tím nemůžeme nic dělat.
Musí snášet všechno, stejně jako déšť a sníh.
Dluhová brzda je uvolněna a naše země se dostává do volného pádu.
Je však velmi zajímavé, že se nyní přece jen našla cesta.
Co bych teď mohl dělat, například kam bych se mohl přidat, kdybych měl zájem vzít si zpět, jak
říkáte, moc, která je vlastně moje. Co bych mohl dělat?
Takže nejprve stačí, když si ve svém okolí jednoduše založíte skupinu.
Nebo to ani nemusí být skupina, říkáme jí buňka.
Abyste se jednoduše setkali s přáteli ve svém okolí - ideálně v sousedství - a dali se dohromady s lidmi.
A přečtěte si například knihu "Proč jehňata mlčí?" od Rainera Mausfelda.
Protože Rainer Mausfeld v této knize velmi, velmi dobře analyzoval, jak vlastně funguje naše politická struktura, proč
nemáme co říct, proč máme zastupitelskou demokracii, která nemá s demokracií nic společného a která
nám neumožňuje, abychom se skutečně rozhodovali sami.
Jaký to má smysl? Co říká pan Mausfeld?
No, pan Mausfeld v podstatě říká, že toto je při založení Spojených států amerických
víceméně první ústava, první demokratická ústava.
To je sporné, polská ústava byla rychlejší.
První velkou demokratickou ústavou však byla americká ústava.
A američtí ústavní otcové se o tom tehdy skutečně přeli:
Chceme zavést přímou demokracii, kde se lidé budou podílet na rozhodování, nebo chceme
zastupitelskou demokracii, což je vlastně protimluv.
Zastupitelská demokracie - buď jste zastupitelský, nebo demokratický - zastupitelská
demokracie je, když se nad tím zamyslíte, protimluv.
A pak si uvědomili, že kdybychom měli skutečnou demokratickou rozhodovací moc zdola, pak by bohatství bohatých bylo
ohroženo, protože chudí by pak mohli demokraticky rozhodnout, že peníze nebo majetek by se měly rozdělovat jinak.
Samozřejmě šlo o čistě ekonomické hledisko.
A pak jsme přemýšleli o tom, jak to stále nazývat demokracií, ale uspořádat to tak, aby to demokracie nebyla.
A to je zastupitelská demokracie, kterou máme nyní.
Takže jak jsem řekl, vše, co jste právě řekl, tak, jak to lidé prožívají, tak to ve skutečnosti je.
Něco tam dělají a my nemůžeme nic rozhodnout.
Tento pocit není klamný, ale je pravdivý: Je to pravda.
A pak je konec, nic nevíme!
Takže pokud jste nyní volili CDU, pravděpodobně jste nečekali, že dostanete ještě zelenější
politiku než u Zelených, které jste předtím volili.
Lidé to pravděpodobně nechtěli.
Nevím, ale předpokládám, že ji nechtěli, jinak by volili Zelené, a ne CDU.
A nemohou s tím nic dělat. Teď tam sedí čtyři roky a pak si lidi zase řeknou, dobře, příště jim to ukážeme.
Ale nevolme CDU, volme SPD.
To zažíváme vždy. A pak se zase nic nezmění.
Pak jsou naprosto překvapeni, že když přijdou na řadu ostatní, opět se nic nezmění.
Protože nemůžeme ovlivnit jednotlivá politická rozhodnutí.
A my to v zásadě můžeme udělat podle státních ústav, ale neděláme to.
Rainer Mausfeld to tak říká. Jsou jako iluzionisté, kteří před ním stojí.
Tyto dveře existují a iluzionisté, kouzelníci, stojí před nimi a prakticky nám je zakrývají, abychom jimi mohli skutečně projít.
A zastupitelská demokracie může být označena za elitní oligarchii, volební oligarchii, aristokracii, cokoli.
Protože si můžeme vybrat z určitého počtu elit ty, které nám budou vládnout další čtyři roky.
Ale nemáme skutečnou možnost něco změnit.
Toho bychom dosáhli pouze tehdy, kdybychom mohli zasahovat do jednotlivých politických rozhodnutí.
A překážky jsou velmi vysoké. Co v tuto chvíli nemůžeme udělat.
A myšlenka svobody začíná slovem ne.
Takže z tohoto projektu, který jsem v Berlíně také inicioval, lze vlastně říci, že musíme dát rozhodovací
pravomoc, konečnou rozhodovací pravomoc v jednotlivých politických otázkách do rukou lidí.
Musíme se rozhodnout: Chceme uvolnit dluhovou brzdu?
Musíme rozhodnout, jak bude náš vzdělávací systém organizován.
Musíme rozhodnout o uspořádání našeho soudního systému.
Musíme se rozhodnout, jakou chceme mít energii a tak dále a tak dále.
Všechna tato rozhodnutí můžeme učinit sami.
A tvrdím, že každý jednotlivec může rozhodnout ne hůře než jakýkoli odborník nebo kdokoli, kdo je jmenován jako odborník.
Rádi vám poradí a sdělí svůj názor.
Ale pokud jde o mě, myslím si, že se dokážu rozhodnout sám velmi dobře a věřím, že každý jiný člověk v Německu udělá totéž.
No, po politice posledních let by mělo být každému jasné, že by to možná sami zvládli lépe.
Takže teď bych mohl začít zakládat buňku ve svém okolí a mohl bych tam jednoduše převzít iniciativu.
Ale kde bych například mohl získat pobídky a příspěvky?
Existuje nějaká webová stránka, kde by se dalo získat trochu informací? Můžete nám dát tip?
Tak to teď není online, ta stránka, ale "freiheit-beginnt-mit-nein.de", ta stránka existuje.
Jak se zde píše: Svoboda začíná ne.
Tato stránka může být v době zveřejnění tohoto rozhovoru již online.
V současné době je dokončujeme. Brzy se objeví další informace.
Ale je tu i myšlenka, že bude také příležitost navázat kontakty.
Ale možnost propojení bude organizována tak, že analogové propojení je nezbytné.
A to lze následně zobrazit digitálně. Nechceme tedy, aby lidé vytvářeli digitální sítě.
Aby si lidé, jak to zažíváme teď, psali na sociálních sítích a tak dále, byli
rozhořčeni, měli spoustu nápadů, psali spoustu věcí.
Místo toho musí lidé vytvářet místní sítě analogovým způsobem.
A pokud mají analogovou síť, mohou na portálu také ukázat, že jsme skupina nebo buňka, jsme tady, chceme něco udělat.
Mohou pak získat pomoc od ostatních, nabídnout pomoc ostatním atd.
My se však v podstatě zabýváme analogovými sítěmi.
Chceme, aby se lidé na místě analogicky propojili, začali mezi sebou diskutovat a v hlavě měli myšlenku, že
můžeme tuto společnost změnit tím, že seženeme dostatek podpisů pod petici za referendum.
Protože tato druhá fáze je prostě velmi obtížná, sehnat 200 000 podpisů je prostě velmi obtížné. V Sasku je to 450 000.
Ale to můžeme udělat, pokud lidé předem navážou kontakty.
A měli by spolu diskutovat o politice.
Měli by se však také naučit vytvářet prostor pro diskusi, v němž mohou lidé diskutovat otevřeně, férově a
demokraticky a kde lze tolerovat i extrémní názory.
Nesmí existovat žádné firewally. Extrémní názory jsou v demokracii důležité pro utváření
názorů. Extrémní názory nikdy nepřevládnou.
Jsou však nezbytné pro nalezení dobrého společenského názoru, dobrého společenského
střihu, bez ohledu na to, jak je společnost velká.
A to se lidé učí. To je naše myšlenka, že začnou mezi sebou takto diskutovat, že si takto porozumí:
Jak se nám vlastně daří přijímat rozhodnutí, která s sebou berou všechny?
A pokud to dokážeme v malém měřítku, můžeme to dokázat i ve velkém.
Ano, jestli jsem to správně pochopila, je důležitý celý proces, kdy se učíme spolu znovu mluvit, snášet jiné názory, stát
bok po boku za společným cílem a také být ochotni převzít odpovědnost, být ochotni rozhodovat, čelit problémům a tak dále.
Ale také to nedelegovat na politiky, kteří si s vámi dělají, co chtějí, ale abyste to znovu řekli:
Jsem skutečně suverénní, beru svou odpovědnost zpět do svých rukou.
Nejdůležitější je velmi důležitý bod.
Nyní jste ve svém projevu uvedl, že jste do svého seznamu bodů nezahrnul velmi důležitý
bod, nebo vlastně pro mě nejdůležitější bod.
Určitě vás to napadlo, ale neřekli jste to: nejdůležitější není mluvit spolu, ale naslouchat si.
Mluvíme spolu docela často. Když se například díváme na talk show, které jsou všude v televizi, mluví
tam spousta lidí. Ale nikdo se navzájem neposlouchá.
A systém, který navrhujeme - jinými slovy, navrhujeme určitý způsob, jak by buňky mohly společně přijímat
rozhodnutí, a to prostřednictvím systémového konsensu -, spočívá v podstatě v tom, že si poprvé navzájem nasloucháme.
Každý má stejný prostor k vyjádření a nikdo nesmí kritizovat ostatní za to, co říkají.
Místo toho je výrok platný. Klademe tedy otázku, chceme vyřešit problém a pak jsou tu odpovědi.
A každý smí odpovědět na svou otázku a nikdo nesmí kritizovat odpověď druhého.
A když se potom zeptáme, jak velký je váš odpor?
Co tedy cítíte uvnitř, když říkáte, že je to správná odpověď na tuto otázku? Co tedy cítíte?
A proto se říká, že svoboda začíná tím, že řeknu ne. Protože když cítím, že se mi nedaří, musím umět říct ne.
Musím říct, že to nechci - stejně jako očkování proti koronaviru nebo masku.
Když si uvědomím, že to nechci, musím umět říct ne. Protože to je svoboda.
Svoboda spočívá v tom, že řeknete: Ne, to nechci. To se týká jen mě.
A svoboda vždy začíná slovem ne, proto se jí tak říká.
Protože kdykoli si řeknu: stop, mám tady odpor, a vytvoří se skupinový názor a já si uvědomím, že
to nechci, tak řeknu: stop, ne, to se mi nelíbí!
A pak skupina naslouchá! A pak si skupina uvědomí:
Dobře, ten člověk má bolest, možná musíme trochu změnit své rozhodnutí, aby ta bolest z druhého člověka zmizela.
A najednou najdete řešení, které přijme celá skupina, buňka, společnost nebo komunita.
Právo veta tedy nakonec není ničím jiným. Vždy najdeme řešení, které je přijato těmi, jichž se týká.
Protože nasloucháme každému, kdo řekne: "Tohle se mi nelíbí.
To je hlavní myšlenka. A může to udělat kdokoli.
A to můžete udělat pouze vy sami.
Nemůžeme to nějak organizovat nebo delegovat, můžeme to pouze podporovat.
A lidé to dělají. A můžeme to také realizovat sociálně.
Ano. Zmínil jste, že nemáme skutečnou demokracii, protože máme zastupitelskou demokracii.
Teď jste se také zmínil, nakonec v tomto rozhovoru, ale řekl jste mi, že s těmito volbami byly také problémy, že
nebyly skutečně demokratické. Zřejmě došlo k manipulaci.
Mohl byste mně a divákům nejprve znovu vysvětlit, co bylo odhaleno nebo co se stalo
známým a jak by se tomu dalo v budoucnu čelit?
Takže za prvé, jediný akt, který smí panovník v Německu udělat, je (volba).
Již dříve jsem řekl, že podle mého názoru není suverénem, protože nemá právo měnit pravidla.
Ale jak se říká, jediné, co smí panovník udělat, je hlasovat, tj. dát křížek do urny.
A to znamená, že by mělo být skutečně zajištěno, aby alespoň tento akt panovníka skutečně odrážel to, co je skutečně míněno.
To znamená, že bychom vlastně měli přemýšlet, že jsme v Německu a Německo je demokratický a ústavní stát.
A v Německu tento volební proces proběhne řádně.
O manipulaci ani nemusíme mluvit.
Můžeme začít tím, že budeme mluvit o tom, že neexistuje žádná struktura, že může probíhat hladce.
Spolková volební komisařka vůbec neví, kolik je v Německu volebních okrsků, když večer
vyhlašuje oficiální, předběžné konečné výsledky.
To nevědí. Jsou hlášeni. Ale musí přijímat hlášení, která přicházejí, ale to neví. Nemá o nich přehled.
Takže když se jí den před volbami zeptáte, v kolika volebních okrscích budou lidé zítra
skutečně volit, nemůže vám to říct, protože to neví.
Takže existuje X volebních obvodů a nikdo před volbami neví, kde vlastně jsou.
Neexistuje žádná centralizovaná registrace volebních okrsků.
Jak tedy chcete kontrolovat výsledek, když ani nevíte, kde a kolik lidí vlastně hlasuje? Nikdo to neví.
Založili jsme organizaci s názvem WABEO, neboli pozorování voleb.
Měl být spuštěn až v září, kdy se skutečně plánovaly volby do Bundestagu, a pak musel být do tří
měsíců stažen ze země, tedy ti, kteří to udělali.
Myslím, že už jste tu měli rozhovor se Stephanií Tsomakaevovou, která to rozjela.
Opravdu skvělá, houževnatá žena, která tvrdě pracovala na tom, aby to fungovalo.
A lidé se registrovali tak, abyste věděli, že jsou to skutečně skuteční lidé, ne nějaké mrtvoly ze sociálních sítí nebo tak něco,
nějací boti nebo tak něco, ale skuteční lidé - kteří se museli registrovat, kde se registrace ověřovala - sledovali volby.
Celkem 3 700 lidí se vydalo na cestu, což se v historii Spolkové republiky Německo ještě nikdy
nestalo, aby se podívali, jak volby skutečně probíhají.
A nyní existují určitá pravidla při výběru toho, na co si dát pozor.
Například, že volební místnost je otevřena od 8 do 18 hodin, že volby jsou tajné, že ve volební místnosti ani v jejím okolí
nejsou žádné volební reklamy nebo že lidé ve volební místnosti nedostávají tip, koho jiného by měli
volit, nebo že s nimi do volební místnosti jde někdo jiný.
Nebo se poté v 18 hodin uzavře a před 18. hodinou se nebude počítat.
Lidé mohou být přítomni a sledovat celý proces.
A poté, když probíhá sčítání hlasů, mohou být lidé také u toho a dívat se.
A sledujte, aby viděli, co se děje.
Po sečtení všech hlasů musí volební komise daného volebního obvodu hlasitě vyhlásit výsledek voleb.
Musí říci, jaký je výsledek voleb v jeho volební místnosti, aby veřejnost věděla, že toto je nyní výsledek voleb, který hlásím
dalšímu vyššímu orgánu, obvykle okresnímu volebnímu komisaři.
A došlo k nesrovnalostem.
Přesně tak. A teď přichází pointa.
Nyní je zde mnoho nesrovnalostí.
Především se jedná o zásady voleb, demokratických voleb.
A tady to je, takže nejprve musíte říct, a to je také velmi vzrušující, že jsme obdrželi spoustu zpětné vazby.
A můžeme říci, že v 80 % zpětné vazby proběhlo vše v pořádku.
V 80 % volebních okrsků, jak se nám podařilo zjistit, proběhly volby řádně.
Všechna tato základní pravidla, principy a volební zásady byly dodržovány. Ve 20 % případů se tak nestalo.
Ve 20 % případů uzavřeli volební místnosti v 17.30 hodin, vyhnali volební pozorovatele, protože je
nechtěli, odstranili volební pozorovatele o 20 metrů dál.
Některé z těchto volebních místností jsou tělocvičny.
A pak byly umístěny o 20 metrů dál, kde samozřejmě vůbec nevidíte, co na kterou hromadu patří.
V některých případech výsledky voleb nevyslovili nahlas.
Ano, stalo se tam mnoho věcí, které se stát neměly.
A když teď vezmeme v úvahu, že aliance Sahry Wagenknechtové má jenom o 9 tisíc hlasů méně, než by potřebovala pro vstup do
Spolkového sněmu, tak v podstatě v těchto, to je celkem, jenom to číslo, které máme, které jsme teď
uvedli, je 300 volebních obvodů, kde se takové chyby staly.
300 volebních obvodů, o kterých jsme informovali, vykazuje tyto nesrovnalosti.
A my neznáme všechny počty voličů v těchto volebních okrscích, ale z těch, které známe, je jenom 99 000 hlasů, kde tyto
nesrovnalosti byly takové, že v zásadě nemůžeme ověřit, zda výsledky, které byly předány, jsou výsledky, pro které
se skutečně hlasovalo, protože, jak jsem řekl, výsledky voleb nebyly v tomto volebním okrsku ani vyhlášeny.
To znamená, že máme 99 000 hlasů, minimálně 99 000 hlasů, když to extrapolujete - podívali jsme se
jen do 3 000 volebních okrsků, je jich asi 90 000.
Pokud to nyní extrapolujete, můžete si uvědomit, o jaké rozměry se jedná.
Nesmělo dojít k žádné manipulaci, nikdo nesměl podvádět ani nic jiného.
Ale v zásadě vůbec nemůžeme zkontrolovat, zda to, co v noci dorazí k federálnímu volebnímu komisaři,
je skutečně výsledek, který byl zjištěn na místě.
A to se nepočítá a tak dále. Takže je to v podstatě velká loterie.
Nevíme tedy, zda má Aliance Sahra Wagenknechtová pět procent, nebo ne.
Předpokládám, že mají pět procent, ale to se nedá ověřit, protože se nejedná o demokratické volby z hlediska jejich struktury.
A pokud například tento výsledek voleb nebyl vyhlášen, jak máme vědět, zda výsledek, který byl určen později, je správný,
nebo zda někdo přidal několik dalších hlasovacích lístků nebo odebral několik hlasovacích lístků nebo něco jiného.
To nevíme, protože věci se pak dávají do obálek.
Mimochodem, dalším bodem je, že některé hlasovací lístky nebyly zabaleny v zapečetěných obálkách, což je také
nutné, ale jednoduše uzavřeny v sáčcích s gumičkami, takže je můžete kdykoli znovu otevřít a něco změnit.
Nikdy to nenaznačujte. Ale je možné, že ano.
A v demokratických volbách nemůžeme mít ani zdání, že to, co se odehrálo, není v pořádku.
Zvláště když, jak jsem řekl, máme se Sahrou Wagenknechtovou rozdíl pouze 9 000 eur.
9 000 hlasů!
9 000 hlasů, přesně. 9 000 hlasů rozdíl.
A to je právě ono. Takže to znamená, že naše volby jsou, ani nevím, jak to říct, ale rozhodně nejsou demokratické.
Nejsou kongruentní, nejsou srozumitelné, nejsou transparentní.
A to v tak velkém poměru, že to rozhodně, rozhodně souvisí s mandátem.
A to bylo nyní poprvé zjištěno systematickým pozorováním voleb, které provedla organizace WABEO.
A mohu udělat další most? O referendech jsme mluvili už dříve.
A pokud nyní víme, že i tato referenda probíhají jako volby a víme, že výsledky, které jsou určeny, nejsou určeny
v čistém procesu a že se zde hraje o velmi, velmi citlivé většiny - o to, zda změnit ústavu, nebo ne?
Přesně tak, to by byla moje otázka.
Přesně tak, jedna otázka. Takže ke změně ústavy potřebujeme kvorum.
Jinými slovy, určitý počet občanů, kteří se tohoto hlasování vůbec účastní.
A pak musí existovat určitá většina z tohoto počtu, která se účastní.
Takže když pak prostě tímto způsobem trochu snížíte kvórum - jinými slovy, teoreticky máme dvoutřetinovou většinu pro změnu
ústavy, ale vy řeknete, ano, ale bohužel hlasovalo jen 39,8 (procenta) lidí a ne 40
procent lidí - tak tato změna ústavy neprošla.
Ano, a my to nemůžeme kontrolovat, jestli výsledky voleb, počet voličů a tak dále, to znamená výsledek v této volební místnosti
není vyhlášen veřejně a v každé volební místnosti nebo v každém volebním okrsku sedí alespoň jeden člověk, který to poslouchá,
zapisuje a pak nám dá výsledek, abychom mohli zkontrolovat, jestli výsledek, který je nakonec zjištěn, je skutečně
také výsledek, který vyhlásili ve volebních místnostech.
Abychom tedy našli cestu k přímé demokracii.
Abychom se vůbec mohli zabývat myšlenkou změny státních ústav, musíme se ujistit, že jsme aktivní při sledování voleb.
Takže volební pozorovatelé jsou potřeba všude, pokud jsem to správně pochopil.
Ano, ptal jste se dříve, co mohu udělat?
Kromě založení této buňky, kde musíte být velmi aktivní, mohu všem jen doporučit, aby šli na wabeo.de.
Příští rok se budou konat zemské volby v Bádensku-Württembersku, Meklenbursku-Předním Pomořansku a Sasku-Anhaltsku.
Tyto volby se poprvé konají v celé zemi.
A můžete se tam zaregistrovat, můžete si ověřit, stojí 6,50 eur.
6,50 eur, protože existuje tento ověřovací proces, který je poměrně složitý, ale je
z něj jasné, že za ním stojí nějaká osoba.
A pak můžeme zkontrolovat celou oblast:
Je to, co je na konci vyhlášeno, skutečně výsledek, který vyšel ve volebních místnostech nebo ve
volebních okrscích? A to je opravdu vzrušující.
A že to tak nemusí být - jedné okresní radní, ona je paní starostka, ze Speyeru, pak napsal jeden volební pozorovatel -
musím to tady říct jako zajímavost..., to není úplně zajímavost, to je vlastně strašně smutné - že si
stěžoval na to, jak s ním bylo zacházeno jako s volebním pozorovatelem ve volební místnosti.
A starostka ze Speyeru, jakožto okresní volební zmocněnkyně, pak vlastně odepsala, že jí
připadá hrozné, že se lidé chodí dívat na volby.
Protože by to v podstatě znamenalo, že volby neprobíhají řádně, a delegitimizovalo by
to naši demokracii. To si musíte představit.
Veřejnost voleb je jednou z klíčových volebních zásad v našem volebním zákoně a volebním řádu.
A pak přijde odpovědná okrsková volební komisařka a řekne, že z jejího pohledu to, že někdo chce sledovat volby, že někdo chce
zkontrolovat, jestli to, co se tady teď odehrává jako akt suveréna, jako jediný akt
suveréna, jak tomu vždycky říkáme, je správné.
Jen proto, že tam stojí, by to vypadalo, že jim nevěří.
A to je pohled na věc. Musíte si to představit.
Pan starosta má takový názor na lidi, kteří jsou zodpovědní za to, že se vůbec dostala do této funkce.
Velmi zajímavé. Velmi pěkné. Pane Ludwigu, moc děkuji za rozhovor!
To mi otevřelo oči. Především teď vidíte, jaké kroky může každý jednotlivec skutečně podniknout.
Zaprvé se můžete zapojit do sledování voleb.
Myslím, že se můžete obrátit na WABEO.
Pak uvidíte, jak můžete vytvořit buňku nebo se připojit k existující buňce.
Pak můžete, svoboda začíná ne.
Myslím, že jste nám nyní poskytli první kroky, jak to skutečně realizovat, aby občané mohli vzít moc zpět do svých rukou.
Moc děkuji za rozhovor, který vám otevřel oči!
Děkuji za pozvání.