"Ja mēs tur skatāmies, kam būtu jāveic darbs?
Es kopā ar dažiem kolēģiem esmu izveidojis savu centru:
Noziegumu pret cilvēci izmeklēšanas, izvērtēšanas, tiesvedības un novēršanas centrs.
Daudzi cilvēki vienmēr saka: kāpēc noziegumi pret cilvēci?
Jo tas, ko mēs šeit piedzīvojām, bija noziegumi pret cilvēci.
Cilvēki ir tikuši vajāti. Ārsti joprojām tiek vajāti.
Ārsti tiek ieslodzīti cietumā par sava darba veikšanu.
Mans kolēģis Rainers Fuelmihs atrodas ieslodzījumā Getingenes cietumā. Viņš arī ir liels apgaismotājs.
Pārvērtēšana var notikt tikai tad, ja mēs mainām politisko situāciju.
Jo šie mūsu politiskie apstākļi, kuros mēs vienkārši nododam varu, nekad nenovedīs pie pārvērtēšanas.
Jo, kā jau teicu, tad vainīgie paši ar to samierinātos.
Neviens nevar pieņemt, ka tie, kas pastrādāja šos noziegumus pret cilvēci, celsies un teiks: jā, mēs to izdarījām.
Un tagad mēs paši vēlamies stāties tiesas priekšā, mūsu pašu izvēlēto tiesnešu priekšā, mūsu pašu izvēlēto
prokuroru priekšā, lai viņi spriestu, vai tas, ko mēs darījām, bija pareizi vai nepareizi.
Tiesneši, kuri pirms trim mēnešiem, pirms RKI datņu noplūdes, man joprojām stāstīja, ka toreiz viņi visi visu
darīja pareizi un ka tagad šiem tiesnešiem pēkšņi jāsamierinās ar situāciju... Tas arī nedarbosies.
Tas darbosies tikai tad... - un Ralfs Bēzs par to tikko paziņoja, un es piekrītu Ralfam Bēzam un daudziem
cilvēkiem, tikai apskatiet viņa minēto tīmekļa vietni.
Es domāju, ka mums ir jāvēršas federālajās pavalstīs.
Katrā federālajā valstī mums ir sava konstitūcija.
Un, tā kā tās ir atsevišķas konstitūcijas, katra no federālās valsts konstitūcijām ļauj mums šīs konstitūcijas grozīt.
Mūsu rokās ir vara. Tikai jūs to nezināt..."
Šodien mūsu Kla.TV studijā laipni sveicinu juristu Ralfu Ludvigu.
Sveiki.
Berlīnes demonstrācijā jūs teicāt, ka mūsu rokās ir vara, bet mēs to pat nezinām.
Tāpēc es arī nezinu. Es pat nezinu, kāda vara ir manā rokā.
Un es pat nezinu, kā man vajadzētu ietekmēt politiskos lēmumus, kā tas notiek.
Vai jūs varat palīdzēt mums, vai jūs varat palīdzēt man, vai jūs varat mazliet palīdzēt skatītājiem?
Jā, principā tas nav tik sarežģīti.
Vācijā ir 16 federālās zemes, un katrai no tām ir sava konstitūcija.
Un katras valsts konstitūcijā - uz brīdi atstājot Hesenes valsti, bet būtībā arī Hesenes valsti - katras valsts
konstitūcijā ir paredzēta tautas likumdošanas iespēja.
Tas nozīmē, ka attiecīgās federālās zemes iedzīvotāji var paši pieņemt savus likumus.
Un viņi var ne tikai pieņemt likumus, bet arī grozīt konstitūciju, attiecīgās valsts konstitūciju.
Tātad viņi var mainīt līdzāspastāvēšanas noteikumus, struktūras, politiskās struktūras
noteikumus savā federālajā valstī, ja viņi to vēlas.
Lai to panāktu, nepieciešams noteikts balsu vairākums. Citiem vārdiem sakot, vienmēr ir trīs posmi.
Pirmais solis ir tautas priekšlikums. Tas nozīmē, ka ideja tiek izvirzīta.
Jums ir jāsavāc noteikts neliels balsu skaits.
Otrais ir tā sauktais referendums.
Tas nozīmē, ka jums ir jāpierāda, ka šis temats interesē noteiktu skaitu cilvēku valstī.
Tas vienmēr ir arī vissarežģītākais posms, un tad, kad šo posmu esat pārvarējuši, tad notiek vēlēšanas, kā mēs zinām, vēlēšanās,
tad svētdienā cilvēki tiek aicināti uz vēlēšanu iecirkņiem un tad var balsot par šo politisko jautājumu vai likumu, ko jūs
ieviešat, vai kaut ko līdzīgu, un tad var pateikt, vai mēs kā šīs provinces iedzīvotāji gribam, lai tas notiek tā
vai citādi, vai lai ir šis likums, šis regulējums vai nav.
Principā tas ir paredzēts katras valsts konstitūcijā.
Un tas nozīmē, ka, ja mēs gribētu, mēs paši varētu iejaukties politisko lēmumu pieņemšanā - ne tikai reizi četros
vai piecos gados atzīmēt lodziņu un cerēt, ka no tā iznāks pareizie cilvēki un pieņems pareizos lēmumus.
Ak, jā. Un valstu konstitūcijas - tagad es esmu mazliet apmaldījies... Mums arī ir konstitūcija.
Kas tas ir? Kaut kā tas nedarbojas federālā līmenī, bet tikai štatu līmenī. Kā tas darbojas?
Jā, protams, mums ir Pamatlikums, un Pamatlikums jau tiek saukts par Pamatlikumu, nevis par Vācijas
Konstitūciju vai Vācijas Konstitūciju, bet gan par "Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikumu".
Tam, protams, ir vēsturiski iemesli. Pēc Otrā pasaules kara Vācija tika sadalīta.
Vācija bija okupēta, to okupēja dažādas, pat četras uzvarētājvalstis, un Vācija tika teritoriāli sadalīta, tā sakot.
Citiem vārdiem sakot, Vācijas Reiha teritoriālā integritāte vairs nepastāvēja.
Un tad sākās aukstais karš, tā sakot, starp Rietumiem un Austrumiem, galvenokārt Krieviju - un tolaik Padomju Savienību.
Rietumu lielvalstīm bija atšķirīgi viedokļi par to, kā rīkoties ar Vāciju, kā rīkoties ar Vāciju, kādai jābūt Vācijas nākotnei.
Jā, 1949. gadā tika izveidota Vācijas Federatīvā Republika, un Vācijas Federatīvā Republika,
protams, ir tikai daļa no visa Vācijas Reiha.
Tajā laikā joprojām tika pieņemts, ka kādā brīdī tiks rasts risinājums, risinājums visai Vācijai, un tāpēc netika izveidota
Vācijas konstitūcija, jo konstitūcija varēja tikt izveidota tikai visai Reiha teritorijai, bijušajai Reiha teritorijai,
visai Vācijas teritorijai, un to sauca par Pamatlikumu.
Principā tas ir trīs sabiedroto uzvarētāju lielvaru pamatlikums, par kuru pēc tam vairāk vai mazāk
tika risinātas sarunas ar politiķiem Herrenheimzē.
Un šis pamatlikums pārdzīvoja arī atkalapvienošanos.
Pat tad, lai gan Pamatlikums to paredzēja, netika izveidota visvācu konstitūcija, bet gan
Pamatlikums tika turpināts kā konstitūcija.
Un es vienmēr saku, ka konstitūcija var būt konstitūcija tikai tad, ja tai ir suverēns.
Un suverēns nav tas, kā saka tikai Karls Šmits, kurš lemj par ārkārtas stāvokli, bet
suverēns ir tas, kurš var mainīt noteikumus.
Un mūsu konstitūcija neļauj cilvēkiem mainīt noteikumus.
Tas nozīmē, ka Pamatlikums šajā nozīmē nevar būt konstitūcija, jo Pamatlikums neatzīst suverēnu.
Vai arī vienīgais suverēnais akts, ko mēs kā pilsoņi zinām, ir balsošana - reizi četros gados ievēlēt Bundestāgu.
Un tā ir vienīgā tautas līdzdalība Vācijas Federatīvajā Republikā.
Nekas cits nav plānots. Nav populāru tiesību aktu.
20. pantā joprojām ir noteikums, ka suverēns nosaka politiku ar vēlēšanu un balsojumu palīdzību, bet Vācijā balsojumu nav.
Nav balsošanas likuma, un tāpēc nav balsojuma.
Tad ir 146. pants, kas paredz, ka Vācijas tauta var pieņemt jaunu konstitūciju vai konstitūciju.
Daudzi konstitucionālie juristi saka, ka šis punkts vai šis pants nav piemērojams, šī norma nav piemērojama.
Par to var ilgi diskutēt, bet, no otras puses, ikvienas pavalsts konstitūcijā, ikvienas Vācijas pavalsts konstitūcijā ir paredzēta
iespēja cilvēkiem aktīvi iejaukties likumdošanā, izmantojot manis tikko minētos trīs soļus,
pašiem radīt likumus, t.i., pašiem mainīt noteikumus.
Un viņi var ne tikai mainīt piemērošanas noteikumus, piemēram, likumus, bet viņi var pat - kā es teicu mazā iekavā
ap Hesenu - mainīt katras federālās zemes konstitūciju, t.i., mainīt to līdzāspastāvēšanas noteikumus.
Jāievēro divas būtiskas vērtības.
Tāds vienmēr ir demokrātijas princips, proti, ikvienam politiskam lēmumam jābalstās uz tautas gribu.
Otrais ir cilvēka cieņas garantija. Tāpēc mēs nedrīkstam mainīt noteikumus tā, ka tiek likvidēta cilvēka cieņas garantija.
Taču šie ir vienīgie noteikumi, un to ietvaros katras federālās zemes iedzīvotāji var pieņemt lēmumus.
Piemēram, mēs varam nolemt, ka vairs nevēlamies vēlēt valsts valdību vai valsts parlamentu ik pēc pieciem (pareizi:
četriem) gadiem, bet vēlamies to ievēlēt ik pēc diviem gadiem.
Vai arī mēs varētu nolemt, ka mēs vairs nevēlamies, lai mums vispār būtu valsts pārvalde, bet valsts parlamentam būtu
jāieceļ administratori, kas veiktu noteiktus uzdevumus utt.
Teorētiski mēs varam arī atcelt parlamentu, ja mums ir alternatīva, kas neatspoguļo demokrātisko
gribu salīdzināmā veidā, bet pauž demokrātisko gribu.
Tātad mēs varam daudz ko mainīt, bet tikai valsts līmenī, nevis valsts līmenī.
Jā, ļoti interesanti. Un kā jūs varat uzsākt šādu procesu?
Pieņemsim, ka mēs tagad vēlamies kaut ko mainīt visā šajā politiskajā strukturālajā ainavā vai, piemēram,
vēlamies mainīt tiesnešu vai prokuroru iecelšanu, lai viņus vairs neieceļ Tieslietu ministrija, bet gan tauta.
Kā jūs to varat izdarīt? Kā jūs varat uzņemties iniciatīvu?
Principā, kā jau es teicu, visus likumus, arī valsts konstitūcijas, var grozīt.
Un principā jūs varat vienkārši uzsākt iniciatīvu, viens vai divi cilvēki var uzsākt iniciatīvu...
...Tātad mēs ar tevi?
Mēs abi varētu - nu, tagad droši vien ne, jo nedzīvojam vienā federālajā valstī, bet principā jā.
Ja mēs dzīvotu tajā pašā federālajā valstī, mēs varētu vienkārši pateikt, ka vēlamies mainīt likumu.
Tad mēs sagatavojam juridisko tekstu, tā sakot, kā mēs to iedomājamies - citiem vārdiem sakot, ko mēs darām.
Mhm.
Ir arī atšķirības. Jūs varat veikt arī tautas aptaujas, liekot Parlamentam izskatīt noteiktus jautājumus, lai viņiem būtu
jārīko sesija, parlamenta sesija, lai izskatītu šo jautājumu.
Bet tagad tīri tautas likumdošana nozīmē to, ka mēs, tā sakot, gan rakstām likumu, gan iesniedzam šo likumu,
kas parasti tiek iesniegts Valsts parlamenta Prezidijam.
Un tad tas tiks publiskots, tā sakot, kā parasti, ka ar šo likuma grozījumu šeit tiek ierosināts tautas priekšlikums.
Un tad mēs varam doties un vākt balsis par šo likuma grozījumu.
Un, ja mēs sasniedzam noteiktu kvorumu - pirmajā posmā tas ir salīdzinoši zems, dažās valstīs tas ir tikai 6000 vai 5000 balsu,
ja mums ir šīs balsis, tad mēs varam sākt tā saukto referendumu.
Tas nozīmē, ka pēc tam valsts parlaments izskata referenduma lūgumrakstu un var to
apstiprināt vai neapstiprināt. Tad referenduma nebūs.
Tad tiek rīkots referendums, un referendumā ir jāsavāc noteikts skaits parakstu noteiktā laika
periodā, parasti no sešiem līdz astoņiem mēnešiem.
Un, ja kvorums ir pārsniegts, tad valsts parlaments atkārtoti izskata šo jautājumu un
izskata, vai apstiprināt šo likumdošanas iniciatīvu.
Un, ja viņš to nepiešķir, tad notiek referendums, kas ir kā vēlēšanas.
Tad pilsoņi tiek aicināti uz vēlēšanām svētdienā.
Un tad viņi saka: labi. Iedzīvotājiem tiek jautāts, vai viņi vēlas šo likumu - jā vai nē.
Kā jūs teicāt demonstrācijā Berlīnē, galīgais lēmums atkal ir jāpieņem tautai.
Tāpēc to praktiski varētu uzsākt ar šo valstu konstitūciju starpniecību.
Jā, tieši tā. Koronas laikā mēs īpaši esam redzējuši, kā politika ir iejaukusies cilvēku dzīvē.
Un es domāju, ka ir jābūt tā, ka cilvēki var sevi aizstāvēt pret šo uzbrūkošo politiku.
Un tas, ko es tikko aprakstīju, - šie trīs soļi, šie trīs soļi - aizņem bezgalīgi ilgu laiku.
Un līdz tam mēs, protams, neko nevarējām novērst.
Tāpēc es ierosinu, ka pirmais, ko mēs varētu darīt, ir ierakstīt tā sauktās veto tiesības visu pavalstu konstitūcijās.
Tātad mēs būtībā sakām, ka visi likumi un noteikumi, ko pieņem valsts valdība, stāsies spēkā ne ātrāk kā pēc trim mēnešiem.
Šo trīs mēnešu laikā cilvēkiem ar noteiktu kvorumu ir laiks parakstu vākšanai.
Un, ja viņi saņems noteiktu skaitu parakstu - es domāju par divarpus procentiem iedzīvotāju, ko var
organizēt dažādi -, tad par šo likumu tiks rīkots referendums.
Jo tad divarpus procenti būtībā teica, ka mēs nevēlamies šo likumu.
Tas ir diezgan daudz. Es domāju, ka pieci procenti ir parlamentārā grupa.
Tātad šeit divarpus procenti saka, ka mēs to nevēlamies.
Tad visa tauta, t.i., attiecīgās federālās zemes iedzīvotāji, balsos par to, vai viņi vēlas šo likumu vai šo rīkojumu.
Un, ja likumdevējs izdod rīkojumu vai likumu - jo viņš saka, ka tas ir absolūti steidzami, mums tas ir jādara ātri,
- ja viņš nedod trīs mēnešu termiņu, tad par šo likumu, par šo rīkojumu ir obligāti jānotiek balsojumam.
Lai nerastos situācija, kad likumdevējs pieņem likumus ļoti ātri, tā sakot.
Es vienmēr saku, ka, ja cilvēki būtu varējuši balsot par masku prasību, tā nebūtu notikusi.
Jā, maskas nēsāšanas pienākums tika ieviests sava veida maskēšanās operācijā, un tieši šīs bailes radīja
priekšnosacījumus, lai cilvēki, piemēram, vakcinētos.
Un mums ir jāsaka, ka, ja viņi vēlas pieņemt, tā sakot, nakts un miglas likumus, kuriem jāstājas spēkā īsā laikā, tad politiķiem
ir nekavējoties un vienmēr jāiesniedz šie likumi tautas nobalsošanai, lai tauta vajadzības gadījumā varētu pateikt "nē".
Kā es vienmēr saku, tās ir veto tiesības, galīgā lēmumu pieņemšanas vara. Jā.
Tauta var pateikt "nē" un ka tas nav veids, kā panākt, lai lietas tiktu paveiktas.
Mēs to varam izdarīt. Mēs to varam izdarīt visās federālajās pavalstīs.
Un tas skaidri parādītu politiķiem, ka katrs likums, ko viņi pieņem - tagad, piemēram, tas bija tagad
federālā līmenī, tieši šie parādi, ko viņi ir radušies.
Taču būtu iespējams arī, piemēram, teikt... Federālajai padomei ir jāsniedz piekrišana arī federālajiem likumiem.
Un, ja mēs, federālo pavalstu iedzīvotāji, būtu pateikuši valdībai, ka jūs tam
nedrīkstat piekrist, tad nebūtu, piemēram, šī parāda.
Un mums kā pilsoņiem ir jābūt šādai varai, lai mēs ne tikai vienu reizi nobalsotu un pēc tam vairs nevarētu kontrolēt to, ko
politiķi dara atsevišķos gadījumos, kādas koalīcijas tiek veidotas, kā politiķi lemj, bet lai mēs kā
pilsoņi jebkurā brīdī par katru politisko jautājumu varētu pateikt, ka mēs to nevēlamies.
Vai jau ir pazīmes, ka grupas strādā šajā virzienā un ir izrādījušas iniciatīvu?
Jā, visa procesa ideja ir padarīt to pilnībā decentralizētu.
Tāpēc mēs nevēlamies, lai to darītu kāda centrālā organizācija.
Tā vietā mēs būtībā esam teikuši, ka mums ir svarīgas divas lietas.
Grupām un organizācijām, kas to dara, savā starpā ir jārīkojas demokrātiskā veidā.
Mēs sakām, ka vienmēr jāpieņem uz pieņemšanu balstīti lēmumi.
Citiem vārdiem sakot, ja vēlamies īstu demokrātiju, vispirms mums pašiem tā ir jādzīvo mazākā mērogā.
Citiem vārdiem sakot, mēs nevaram pieprasīt, lai mūsu sabiedrībai būtu demokrātiska.
Un mēs paši nelielā mērogā, teritorijā, kurā darbojamies, nerīkojamies demokrātiski savā starpā, nerīkojamies
viens pret otru, pamatojoties uz savstarpēju pieņemšanu.
Tāpēc šādos apstākļos tas ir būtisks lēmums.
Un otrais punkts ir domāt par to, kā mēs varam motivēt pēc iespējas vairāk cilvēku, lai iegūtu pietiekami daudz parakstu
referendumam vai, pirmkārt, petīcijai par referenduma rīkošanu.
Un tam vajadzētu būt pilnīgi decentralizētam, to vajadzētu darīt mazām šūnām, kas var daudz labāk nekā
centralizēti izlemt, kādas ir tēmas, kas ir interesanti utt.
Šobrīd tiek veidotas daudzas iniciatīvas.
Mēs to vienkārši ierosinājām un teicām: "Dievs, dariet kaut ko.
Un tagad mēs esam uzaicināti uz Bādeni-Virtembergu.
Ir milzīgs iniciatīvu loks, kas vēlas to darīt, kas vēlas to īstenot.
Es tikko atgriezos no Saksijas-Anhaltes, īsi pirms šīs intervijas. Es biju Gistenē, Saksijā-Anhaltē.
Tur tikās daudzi tautas partijas "DieBasis", kas arī ir ieinteresēta šādā tautas
demokrātijas veidā, biedri, daudzas rajonu nodaļas.
Tieši to mēs arī darījām, un būtībā mēs vienkārši apspriedām, kāpēc ikvienam vajadzētu balsot par bāzi.
Un pārsteidzoši, ka tieši tāds bija rezultāts:
Jo mēs esam tie, kas galu galā spēsim panākt tieši šādu demokrātiju - lai lēmumi tiktu pieņemti, pamatojoties uz
subsidiaritāti, no apakšas uz augšu, nevis no augšas uz leju, lai mēs būtu decentralizēti, lai visi svarīgākie
lēmumi tiktu pieņemti vietējā līmenī - lai visi cilvēki būtu iesaistīti visos politiskajos lēmumos.
Patiesībā tas ir unikāls bāzes pārdošanas aspekts. Un mēs vēlamies to vairāk reklamēt.
Tā ir tieši ideja, ka lēmumi tiek pieņemti apakšā, nevis augšā.
Mums nav vajadzīgs centrs, kas pieņemtu lēmumus mūsu vietā; visi svarīgākie lēmumi, kas
ietekmē mūsu dzīvi, tiek pieņemti vietējā līmenī.
Un principā, ja jums ir liela valsts un tā tālāk, lēmumus var pieņemt arī visi kopā, pieņemot lēmumus vietējā līmenī.
Jā, ļoti interesanti, jo jūs pastāvīgi dzirdat, ka tie, kas ir tur augšā, dara ar mums, ko grib, un mēs neko nevaram darīt.
Viņiem ar to visu ir jāsamierinās, piemēram, ar lietu un sniegu.
Parāda bremzes tiek atlaistas, un mūsu valsts sāk brīvi krist.
Taču ir ļoti interesanti, ka tagad tomēr ir atrasts veids, kā to izdarīt.
Ko es tagad varētu darīt, piemēram, kur es varētu iestāties, ja man būtu interese atgūt, kā jūs
sakāt, varu, kas patiesībā ir mana. Ko es varētu darīt?
Tātad, pirmkārt, pietiek ar to, ka tu pats vienkārši izveido grupu savā apkaimē.
Vai arī tai pat nav jābūt grupai, mēs to saucam par šūniņu.
Lai jūs vienkārši satiktos ar draugiem savā apkaimē - ideālā gadījumā - un satiktos ar cilvēkiem.
Un izlasiet, piemēram, Rainera Mausfelda grāmatu "Kāpēc jēri klusē?".
Jo Rainers Mausfelds šajā grāmatā ir ļoti, ļoti labi izanalizējis, kā patiesībā darbojas mūsu politiskā struktūra,
kāpēc mums nav nekā, ko teikt, kāpēc mums ir pārstāvības demokrātija, kurai nav nekāda sakara ar
demokrātiju un kura neļauj mums pašiem pieņemt lēmumus.
Kāda ir jēga? Ko saka Mausfelda kungs?
Mausfelda kungs būtībā saka, ka, dibinot Amerikas Savienotās Valstis, tā ir vairāk vai mazāk
pirmā konstitūcija, pirmā demokrātiskā konstitūcija.
Nu, tas ir diskutabli, Polijas konstitūcija bija ātrāka.
Taču pirmā lielā demokrātiskā konstitūcija bija Amerikas konstitūcija.
Un Amerikas konstitūcijas tēvi tolaik par to strīdējās:
Vai mēs vēlamies ieviest tiešo demokrātiju, kurā mēs iesaistām cilvēkus lēmumu pieņemšanā, vai arī mēs vēlamies pārstāvniecisko
demokrātiju, kas patiesībā ir pretrunīgs jēdziens.
Pārstāvnieciskā demokrātija - jūs esat vai nu pārstāvniecisks, vai demokrātisks - pārstāvnieciskā
demokrātija, ja tā padomā, ir pretrunīgs jēdziens.
Un tad radās atziņa, ka, ja mums būtu patiesa demokrātiska lēmumu pieņemšanas vara, tad bagātnieku bagātība būtu
apdraudēta, jo nabadzīgie varētu demokrātiski izlemt, ka nauda vai īpašums ir jāsadala citādi.
Tāpēc, protams, tas bija tīri ekonomisks apsvērums.
Un tad mēs domājām par to, kā mēs joprojām varam to saukt par demokrātiju, bet organizēt to tā, lai tā nebūtu demokrātija.
Tā ir pārstāvnieciskā demokrātija, kas mums ir tagad.
Tātad, kā jau teicu, viss, ko jūs tikko minējāt, - tā, kā cilvēki to piedzīvo, tā tas ir patiesībā.
Viņi tur kaut ko dara, un mēs neko nevaram izlemt.
Šī sajūta nav maldinoša, tā ir patiesa: Mēs darām savu krustu, un viss...
Un tad viss beidzas, mēs neko nezinām!
Tātad, ja jūs tagad balsojat par CDU, jūs droši vien negaidījāt, ka saņemsiet vēl zaļāku politiku
nekā ar zaļajiem, par kuriem jūs balsojāt iepriekš.
Iespējams, cilvēki to nevēlējās.
Es nezinu, bet pieņemu, ka viņi to negribēja, citādi viņi būtu balsojuši par zaļajiem, nevis par CDU.
Un viņi neko nevar darīt. Tagad viņi tur sēž četrus gadus, un tad cilvēki atkal domā: labi, nākamreiz mēs viņiem parādīsim.
Bet nebalsosim par CDU, bet par SPD.
Tas ir tas, ko mēs vienmēr piedzīvojam. Un tad atkal nekas nemainās.
Tad viņi ir pilnīgi pārsteigti, ka tad, kad pienāk citu kārta, nekas atkal nemainās.
Jo mēs nevaram ietekmēt individuālus politiskus lēmumus.
Un mēs to principā varam darīt saskaņā ar valstu konstitūcijām, bet mēs to nedarām.
Rainers Māusfelds to saka, tā sakot. Viņi ir kā iluzionisti, kas stāv tās priekšā.
Šīs durvis eksistē, un iluzionisti, burvji, stāv to priekšā un praktiski aizsedz mums šīs
durvis, pa kurām mēs faktiski varētu iziet.
Un pārstāvniecisko demokrātiju var dēvēt par elitāru oligarhiju, vēlēšanu oligarhiju, aristokrātiju vai ko citu.
Tāpēc, ka mums ir ļauts izvēlēties no noteikta elites pārstāvju skaita tos, kas mūs pārvaldīs nākamos četrus gadus.
Taču mums nav reālas izvēles, lai kaut ko mainītu.
Tas būtu iespējams tikai tad, ja mēs varētu iejaukties atsevišķu politisko lēmumu pieņemšanā.
Un šķēršļi ir ļoti lieli. Ko mēs pašlaik nevaram darīt.
Un brīvības ideja sākas ar nē.
Tātad, pamatojoties uz šo projektu, ko es arī iniciēju Berlīnē, faktiski var teikt, ka mums ir jānodod lēmumu
pieņemšanas pilnvaras, galīgo lēmumu pieņemšanas pilnvaras attiecībā uz atsevišķiem politiskiem jautājumiem tautas rokās.
Mums ir jāizlemj: Vai mēs vēlamies atbrīvot parādu bremzi?
Mums ir jāizlemj, kā organizēt mūsu izglītības sistēmu.
Mums ir jāizlemj, kā organizēt mūsu tiesu sistēmu.
Mums ir jāizlemj, kā mēs vēlamies saņemt enerģiju un tā tālāk un tā tālāk.
Visus šos lēmumus mēs varam pieņemt paši.
Un es apgalvoju, ka katrs cilvēks var pieņemt lēmumu ne sliktāk kā jebkurš eksperts vai jebkurš, kurš tiek nosaukts par ekspertu.
Viņi labprāt sniegs padomu un savu viedokli.
Taču, cik man zināms, es domāju, ka pats varu ļoti labi pieņemt lēmumu, un es uzticos ikvienam
citam Vācijas iedzīvotājam, ka tas darīs to pašu.
Nu, pēc pēdējo gadu politikas ikvienam būtu skaidrs, ka viņi paši to, iespējams, būtu varējuši izdarīt labāk.
Tātad tagad es varētu sākt dibināt šūniņu savā apkaimē un varētu vienkārši uzņemties iniciatīvu.
Bet, piemēram, kur es varētu saņemt stimulus un ieguldījumu?
Vai ir kāda tīmekļa vietne, kur var iegūt nelielu informāciju? Vai varat mums sniegt padomu?
Tātad šobrīd tā nav tiešsaistē, bet "freiheit-beginnt-mit-nein.de", šī vietne pastāv.
Kā teikts šeit: Brīvība sākas ar nē.
Iespējams, šī lapa jau būs tiešsaistē, kad tiks publicēta šī intervija.
Pašlaik notiek pēdējais posms, lai tos pabeigtu. Drīzumā tiks sniegta plašāka informācija.
Bet ir arī ideja, ka būs arī iespēja dibināt kontaktus.
Taču tīkla veidošanas iespēja tiks organizēta tā, ka analogais tīkls ir būtisks.
Un tad to var attēlot digitāli. Tāpēc mēs nevēlamies, lai cilvēki veidotu digitālos tīklus.
Lai cilvēki, kā mēs to piedzīvojam tagad, rakstītu viens otram sociālajos medijos un tā tālāk, būtu
sašutuši, viņiem būtu daudz ideju, daudz ko rakstītu.
Tā vietā cilvēkiem ir jāveido vietējie tīkli analogā veidā.
Un, ja viņiem ir analogais tīkls, tad portālā viņi var arī parādīt, ka mēs esam grupa vai
šūna, mēs esam šeit, mēs vēlamies kaut ko darīt.
Tad viņi var saņemt palīdzību no citiem, piedāvāt palīdzību citiem un tā tālāk.
Taču mēs galvenokārt nodarbojamies ar analogo tīklu.
Mēs vēlamies, lai cilvēki analogā veidā veidotu vietējos kontaktus, sāktu savstarpēji diskutēt un viņu galvās rastos
ideja, ka mēs varam mainīt šo sabiedrību, savācot pietiekamu skaitu parakstu zem šīs petīcijas par referenduma rīkošanu.
Tā kā šis otrais posms ir ļoti sarežģīts, savākt 200 000 parakstu ir ļoti grūti. Saksijā tas ir 450 000.
Bet mēs to varam izdarīt, ja cilvēki iepriekš sazināsies.
Un viņiem vajadzētu apspriest politiku vienam ar otru.
Taču viņiem būtu arī jāiemācās, kā radīt diskusiju telpu, kurā cilvēki var diskutēt atklāti, godīgi un
demokrātiski, kur var pieļaut pat galējus viedokļus.
Ugunsmūri nedrīkst būt. Ekstremāli viedokļi ir svarīgi viedokļu veidošanai demokrātijā. Ekstrēmi viedokļi nekad neņem virsroku.
Taču tie ir nepieciešami, lai atrastu labu sociālo viedokli, labu sociālo griezumu, lai cik liela būtu sabiedrība.
Un to cilvēki iemācās. Tāda ir mūsu ideja, ka viņi sāk šādi diskutēt savā starpā, ka viņi šādi saprot:
Kā mums patiesībā izdodas pieņemt lēmumus, kas ikvienu pavada līdzi?
Un, ja mēs to varam izdarīt mazā mērogā, tad varam to izdarīt arī lielā mērogā.
Jā, ja es pareizi sapratu, ir svarīgi mācīties atkal runāt vienam ar otru, mācīties samierināties ar citiem viedokļiem, mācīties
stāvēt plecu pie pleca, lai sasniegtu kopīgu mērķi, kā arī būt gataviem uzņemties atbildību, būt gataviem
pieņemt lēmumus, saskarties ar problēmām un tā tālāk.
Bet arī nedeleģēt to politiķiem, kuri ar jums dara, ko vēlas, bet jūs sakāt vēlreiz:
Es patiešām esmu suverēns, es uzņemos atbildību atpakaļ savās rokās.
Vissvarīgākais ir ļoti svarīgs punkts.
Tagad jūs savā runā esat teicis, ka savā punktu sarakstā neesat iekļāvis ļoti svarīgu
punktu vai patiesībā man vissvarīgāko punktu.
Es esmu pārliecināts, ka jūs par to domājāt, bet to neteicāt: vissvarīgākais ir nevis runāt
vienam ar otru, bet gan uzklausīt vienam otru.
Mēs runājam diezgan bieži. Piemēram, skatoties sarunu šovus, kas ir visur televīzijā, daudz
cilvēku runā. Bet neviens cits citu neuzklausa.
Un mūsu ierosinātā sistēma - citiem vārdiem sakot, mēs ierosinām noteiktu veidu, kā šūnām kopīgi pieņemt lēmumus, proti,
izmantojot sistēmisku vienprātību - būtībā ir saistīta ar to, ka pirmo reizi ir nepieciešams vienam otru uzklausīt.
Ikvienam ir vienādas iespējas izteikties, un nevienam nav atļauts kritizēt citus par to, ko viņi saka.
Tā vietā paziņojums paliek spēkā. Tātad mēs uzdodam jautājumu, mēs vēlamies atrisināt problēmu, un tad ir atbildes.
Katram ir atļauts sniegt savu atbildi, un neviens nedrīkst kritizēt otra atbildi.
Un, kad mēs pēc tam jautājam, cik liela ir jūsu pretestība?
Tātad, ko jūs jūtat sevī, kad sakāt, ka šī ir pareizā atbilde uz šo jautājumu? Ko tad jūs jūtat?
Un tāpēc saka, ka brīvība sākas ar atteikšanos. Jo, ja es jūtu, ka man neveicas labi, tad man jāspēj pateikt "nē".
Man jāsaka, ka es to nevēlos - tāpat kā vakcināciju pret koronavīrusu vai masku.
Ja es saprotu, ka to nevēlos, man jāspēj pateikt nē. Jo tā ir brīvība.
Brīvība ir teikt: nē, es to nevēlos. Tas attiecas tikai uz mani.
Un brīvība vienmēr sākas ar "nē", tāpēc tā tā arī saucas.
Jo ikreiz, kad es saku - stop, man šeit ir pretestība, un veidojas grupas viedoklis, un es saprotu, ka es to
nevēlos, tad es saku - stop, nē, es ar to neesmu apmierināts!
Un tad grupa klausās! Un tad grupa saprot:
Labi, cilvēkam ir sāpes, varbūt mums ir nedaudz jāmaina savs lēmums, lai otram cilvēkam sāpes izzustu.
Un jūs pēkšņi atradīsiet risinājumu, kam piekrīt visa grupa, šūna, sabiedrība vai kopiena.
Tātad veto tiesības galu galā nav nekas cits. Mēs vienmēr atrodam risinājumus, kurus akceptē tie, kurus tas skar.
Jo mēs uzklausām ikvienu, kurš saka: "Es neesmu apmierināts ar to.
Tāda ir tās ideja. Un to var darīt ikviens.
Un to varat izdarīt tikai pats.
Mēs nevaram to kaut kā organizēt vai deleģēt, mēs varam tikai to veicināt.
Un cilvēki to dara. Un mēs to varam īstenot arī sociāli.
Jā. Jūs minējāt, ka mums nav īstas demokrātijas, jo mums ir pārstāvības demokrātija.
Tagad jūs arī minējāt, galu galā šajā intervijā, bet jūs man teicāt, ka ar šīm vēlēšanām bija arī problēmas, ka tās
nebija īsti demokrātiskas. Acīmredzot bija manipulācijas.
Pirmkārt, vai jūs varētu man un skatītājiem vēlreiz paskaidrot, kas ir atklāts vai kļuvis zināms un kā to varētu novērst nākotnē?
Tātad, pirmkārt, vienīgais, ko Vācijā drīkst darīt suverēns, ir (vēlēšanas).
Jau iepriekš teicu, ka, manuprāt, tā nav suverēns, jo tai nav atļauts mainīt noteikumus.
Taču, kā mēdz teikt, vienīgais, ko suverēns drīkst darīt, ir balsot, t.i., likt krustiņu lodziņā.
Un tas nozīmē, ka faktiski ir jānodrošina, lai vismaz šis suverēna akts faktiski atspoguļotu to, kas faktiski ir domāts.
Tas nozīmē, ka mums patiesībā vajadzētu domāt, ka mēs esam Vācijā, un Vācija ir
demokrātiska valsts, un Vācija ir konstitucionāla valsts.
Un Vācijā šis vēlēšanu process notiks pienācīgi.
Mums pat nav jārunā par manipulācijām.
Mēs varam sākt runāt par to, ka nav nekādas struktūras, ka tā var noritēt raiti.
Federālā vēlēšanu iecirkņu vadītāja vispār nezina, cik daudz vēlēšanu apgabalu ir Vācijā, kad viņa vakarā
paziņo oficiālos, provizoriskos galīgos rezultātus.
Viņi to nezina. Par viņiem tiek ziņots. Bet viņai ir jāpieņem saņemtie ziņojumi, bet viņa to nezina. Viņai nav pārskata.
Tāpēc, ja jūs dienu pirms vēlēšanām viņai pajautāsiet, cik vēlēšanu iecirkņos cilvēki
rīt balsos, viņa nevarēs pateikt, jo nezina.
Tātad ir X vēlēšanu apgabalu un neviens nezina, kur tie atrodas pirms vēlēšanām.
Nav centralizēta vēlēšanu apgabalu reģistrācija.
Kā gan jūs vēlaties kontrolēt rezultātus, ja pat nezināt, kur un cik daudz cilvēku patiesībā balso? Neviens nezina.
Mēs nodibinājām organizāciju WABEO jeb vēlēšanu novērošanu.
To bija paredzēts uzsākt tikai septembrī, kad faktiski bija plānotas Bundestāga vēlēšanas, un tad trīs mēnešu laikā
to vajadzēja izvilkt no zemes, t.i., tiem, kas to darīja.
Man šķiet, ka jums jau bija intervija ar Stefāniju Tsomakajevu, kas šo projektu aizsāka.
Ļoti, ļoti, ļoti lieliska, izturīga sieviete, kas ir smagi strādājusi, lai viss izdotos.
Un cilvēki reģistrējās tā, lai jūs zinātu, ka tie ir īsti cilvēki, nevis kādi sociālo mediju līķi, kādi roboti vai kaut
kas tamlīdzīgs, bet gan īsti cilvēki, kuriem bija jāreģistrējas, kur reģistrācija tika pārbaudīta - viņi vēroja vēlēšanas.
Lai redzētu, kā vēlēšanas notiek patiesībā, kopā apceļoja 3700 cilvēku, kas Vācijas
Federatīvās Republikas vēsturē līdz šim nav noticis.
Un tagad, izvēloties, kam pievērst uzmanību, ir daži noteikumi.
Piemēram, ka vēlēšanu iecirknis ir atvērts no plkst. 8.00 līdz 18.00, ka vēlēšanas ir aizklātas, ka vēlēšanu iecirknī vai tā
tuvumā nav vēlēšanu reklāmu vai ka cilvēkiem vēlēšanu iecirknī netiek dots padoms, par ko vēl vajadzētu balsot,
vai ka vēlēšanu kabīnē kopā ar viņiem ieiet vēl kāds cits.
Vai arī pēc tam to slēgs plkst. 18.00, un līdz plkst. 18.00 netiks veikta skaitīšana.
Cilvēkiem ir atļauts būt klāt un vērot visu procesu.
Un pēc tam, kad notiek balsu skaitīšana, arī cilvēkiem ir atļauts tur būt un vērot.
Un skatieties, lai viņi redzētu, kas notiek.
Kad visas balsis ir saskaitītas, attiecīgā vēlēšanu apgabala vēlēšanu komisijai ir skaļi jāpaziņo vēlēšanu rezultāti.
Viņam ir jāpasaka, kāds ir vēlēšanu rezultāts viņa vēlēšanu iecirknī, lai sabiedrība zinātu, ka tas ir vēlēšanu
rezultāts, par kuru es ziņoju nākamajai augstākajai iestādei, parasti - apgabala vēlēšanu iecirkņa atbildīgajam darbiniekam.
Un bija pārkāpumi.
Tieši tā. Un tagad nāk punkts.
Tagad ir daudz pārkāpumu.
Pirmkārt, tie ir vēlēšanu, demokrātisku vēlēšanu principi.
Un tā tas ir, tāpēc vispirms jums jāsaka, un tas arī ir ļoti aizraujoši, ka mēs esam saņēmuši daudz atsauksmju.
Un mēs varam teikt, ka 80 % atsauksmju viss noritēja labi.
80 % vēlēšanu iecirkņu, cik mums izdevās noskaidrot, vēlēšanas notika pienācīgi.
Tātad visi šie pamatnoteikumi, principi, vēlēšanu principi tika ievēroti. Tas nenotika 20 % gadījumu.
20 % gadījumu viņi slēdza vēlēšanu iecirkņus plkst. 17.30, izdzina vēlēšanu novērotājus, jo nevēlējās vēlēšanu
novērotājus, aizveda vēlēšanu novērotājus 20 metru attālumā.
Daži no šiem vēlēšanu iecirkņiem ir sporta zāles.
Un tad tās tika novietotas 20 metrus tālāk, kur, protams, vispār nevar redzēt, kas uz kuras kaudzes atrodas.
Dažos gadījumos viņi vēlēšanu rezultātus neizteica skaļi.
Jā, tur notika daudz lietu, kam nevajadzēja notikt.
Un, ja mēs tagad ņemam vērā, ka Sahra Wagenknecht aliansei ir tikai par 9000 balsu mazāk, nekā viņiem būtu nepieciešams, lai
iekļūtu Bundestāgā, mēs principā tagad varam šajos, tas ir, kopumā, tikai tas skaits, kas mums ir, par
ko mēs tagad esam ziņojuši, ir 300 vēlēšanu apgabali, kuros ir pieļautas šādas kļūdas.
300 vēlēšanu apgabalos, par kuriem mēs esam ziņojuši, ir šādi pārkāpumi.
Un mēs nezinām visu vēlētāju skaitu šajos vēlēšanu iecirkņos, bet no tiem, kurus mēs zinām, ir 99 000 balsu, kur šie pārkāpumi bija
tādi, ka principā mēs nevaram pārbaudīt, vai nodotie rezultāti ir tie, par kuriem faktiski tika balsots, jo, kā jau teicu,
vēlēšanu rezultāti šajā vēlēšanu iecirknī pat netika paziņoti.
Tas nozīmē, ka mums ir 99 000 balsu, vismaz 99 000 balsu, ja ekstrapolēsiet - mēs apskatījām tikai
3000 vēlēšanu iecirkņu, bet to ir aptuveni 90 000.
Ja to ekstrapolējat, varat redzēt, kādi izmēri šeit ir iesaistīti.
Nedrīkstēja notikt nekādas manipulācijas, neviens nedrīkstēja krāpties vai ko citu.
Bet principā mēs vispār nevaram pārbaudīt, vai tas, kas naktī nonāk pie federālā balsu skaitīšanas komisāra,
patiešām ir tas rezultāts, kas tika noteikts uz vietas.
Un tas netiek ieskaitīts, un tā tālāk. Tā būtībā tā ir liela loterija.
Tāpēc mēs nezinām, vai Alliance Sahra Wagenknecht ir vai nav pieci procenti.
Es pieņemu, ka viņiem ir pieci procenti, bet to nav iespējams pārbaudīt, jo pēc savas
struktūras tās nav demokrātiskas vēlēšanas.
Un, ja, piemēram, vēlēšanu rezultāti nav paziņoti, kā mēs varam zināt, vai pēc tam noteiktais rezultāts ir
pareizais, vai arī kāds ir pievienojis vēl dažas vēlēšanu zīmes, atņēmis dažas vai vēl ko citu.
Mēs to nezinām, jo pēc tam lietas tiek ieliktas aploksnēs.
Starp citu, nākamais aspekts ir tas, ka daļa vēlēšanu zīmju nebija iepakotas aizzīmogotās aploksnēs, kas arī ir
nepieciešams, bet gan vienkārši noslēgtas maisiņos ar gumijām, lai jebkurā brīdī varētu tās atvērt un kaut ko mainīt.
Nekad nenozīmējiet, ka tā ir. Bet ir iespējams, ka tā ir.
Un demokrātiskās vēlēšanās mēs nedrīkstam pat radīt iespaidu, ka notikušais nav kārtībā.
Īpaši, ja, kā jau teicu, mums ar Sahru Vāgenknehtu ir tikai 9000 eiro starpība.
9,000 balsis!
9 000 balsu, precīzi. 9 000 balsu starpība.
Un tas ir tikai tas. Citiem vārdiem sakot, mūsu vēlēšanas ir, es pat nezinu, kā to pateikt, bet tās noteikti nav demokrātiskas.
Tās nav saskanīgas, tās nav saprotamas, tās nav pārredzamas.
Tik lielā proporcijā, ka tas noteikti, noteikti attiecas uz mandātu.
To pirmo reizi ir konstatējusi WABEO veiktā sistemātiskā vēlēšanu novērošana.
Un vai es varu izveidot vēl vienu tiltu? Mēs iepriekš runājām par referendumiem.
Un tagad, kad mēs zinām, ka arī šie referendumi notiek tāpat kā vēlēšanas, un mēs zinām, ka rezultāti, kas tiek noteikti, netiek
noteikti tīrā procesā un ka uz spēles ir likts ļoti, ļoti jutīgs balsu vairākums - jautājums
par to, vai mainīt vai nemainīt konstitūciju?
Tieši tā, tāds būtu bijis mans jautājums.
Tieši tā, viens jautājums. Tātad, lai mainītu konstitūciju, mums ir nepieciešams kvorums.
Citiem vārdiem sakot, noteikts skaits pilsoņu, kas vispār piedalās šajā balsojumā.
Un tad šajā skaitā ir jābūt noteiktam vairākumam, kas piedalās.
Tātad, ja jūs šādā veidā vienkārši nedaudz samazināsiet kvorumu - citiem vārdiem sakot, mums teorētiski ir divu trešdaļu vairākums
par konstitūcijas grozījumu, bet jūs sakāt, jā, bet diemžēl nobalsoja tikai 39,8 (procenti) cilvēku, nevis 40
procenti cilvēku - tad šis konstitūcijas grozījums ir izgāzies.
Jā, un mēs to nevaram kontrolēt, ja vēlēšanu rezultāti, vēlētāju skaits un tā tālāk, t.i., rezultāts šajā vēlēšanu iecirknī netiek
paziņots publiski, un katrā vēlēšanu iecirknī vai katrā vēlēšanu iecirknī sēž vismaz viens cilvēks, kurš noklausās, pieraksta un
pēc tam sniedz mums rezultātu, lai mēs varētu pārbaudīt, vai rezultāts, kas tiek noteikts beigās,
patiešām ir arī tas, ko viņi paziņoja vēlēšanu iecirkņos.
Tātad, lai atrastu ceļu uz tiešo demokrātiju.
Lai vispār nodarbotos ar ideju par valstu konstitūciju maiņu, mums ir jānodrošina, ka mēs aktīvi piedalāmies vēlēšanu novērošanā.
Tātad vēlēšanu novērotāji ir vajadzīgi visur, ja esmu pareizi sapratis.
Jā, jūs jau iepriekš jautājāt, ko es varu darīt?
Papildus šīs šūnas dibināšanai, kurā ir jābūt ļoti aktīvam, es varu tikai ieteikt visiem apmeklēt wabeo.de.
Nākamgad, manuprāt, Bādenē-Virtembergā, Meklenburgā-Priekšpomerānijā un
Saksijā-Anhaltē notiks valsts vēlēšanas.
Šīs vēlēšanas pirmo reizi tiks novērotas visā valstī.
Un jūs varat reģistrēties tur, var pārbaudīt sevi, maksā 6,50 eiro.
6,50 eiro, jo ir šis pārbaudes process, kas ir diezgan sarežģīts, bet ļauj saprast, ka aiz tā stāv cilvēks.
Un tad mēs faktiski varam pārbaudīt visu teritoriju:
Vai tas, kas tiek paziņots vēlēšanu beigās, ir patiesais rezultāts, kas faktiski tika iegūts vēlēšanu iecirkņos
vai vēlēšanu iecirkņos? Un tas ir patiešām aizraujoši.
Un ka tas tā var nebūt - kādai rajona padomes loceklei, viņa ir mēra kundze, no Spaijeras, pēc tam rakstīja vēlēšanu novērotājs -
man šeit jāsaka kā nieks..., tas nav īsti nieks, tas patiesībā ir briesmīgi skumji -, ka viņš sūdzējās par to, kā
pret viņu kā vēlēšanu novērotāju izturējās vēlēšanu iecirknī.
Un tad šī Špeijeres mēre kā apgabala vēlēšanu amatpersona atbildēja, ka, viņasprāt, tas ir
briesmīgi, ka cilvēki nāk skatīties vēlēšanas.
Jo tas būtībā nozīmētu, ka vēlēšanas nenotiek pienācīgi, un deleģitimizētu mūsu demokrātiju. Jums tas ir jāiedomājas.
Vēlēšanu publicitāte ir viens no galvenajiem vēlēšanu principiem mūsu vēlēšanu likumā un vēlēšanu noteikumos.
Un tad atnāk atbildīgais vēlēšanu iecirkņa vēlēšanu komisārs un saka, ka, viņas skatījumā, tas, ka kāds vēlas vērot vēlēšanas, ka
kāds vēlas pārbaudīt, vai tas, kas tagad šeit notiek kā suverēna akts, kā mēs to vienmēr
saucam, kā vienīgais suverēna akts, ir pareizi.
Tikai tāpēc, ka viņi tur stāv, izskatās, ka viņi viņiem neuzticas.
Tāds ir skatījums uz lietām. Jums tas ir jāiztēlojas.
Kungam mēram ir šāds viedoklis par cilvēkiem, kuri ir atbildīgi par to, ka viņa ir nonākusi šajā amatā.
Ļoti interesanti. Ļoti jauki. Ludviga kungs, liels paldies par interviju!
Tas bija īsts acu atvēršanas brīdis. Galvenokārt tagad var redzēt, kādus soļus katrs indivīds var veikt.
Pirmkārt, jūs varat iesaistīties vēlēšanu ievērošanas nodrošināšanā.
Es domāju, ka jūs varat vērsties pie WABEO.
Pēc tam varat apskatīt, kā var izveidot šūnas vai pievienoties jau esošai šūnai.
Tad jūs varat, brīvība sākas ar nē.
Es domāju, ka jūs tagad esat mums snieguši pirmos soļus, kā mēs to varam īstenot, lai iedzīvotāji varētu atgūt varu savās rokās.
Liels paldies par ļoti atvērto interviju!
Liels paldies, ka esat mani uzaicinājis.