"Ak sa tam pozrieme, kto by mal robiť túto prácu?
S niektorými kolegami som si založil vlastné centrum:
Centrum pre vyšetrovanie, prehodnocovanie, súdne stíhanie a prevenciu zločinov proti ľudskosti.
Mnohí ľudia sa vždy pýtajú, prečo zločiny proti ľudskosti?
Pretože to, čo sme tu zažili, boli zločiny proti ľudskosti.
Ľudia boli prenasledovaní. Lekári sú prenasledovaní aj dnes.
Lekári sú väznení za to, že robia svoju prácu.
Môj kolega Rainer Fuellmich je vo väzení v Göttingene. Je to tiež veľký osvetový pracovník.
K prehodnoteniu môže dôjsť len vtedy, ak zmeníme politickú situáciu.
Pretože tieto politické podmienky, v ktorých jednoducho odovzdávame moc, nikdy nepovedú k prehodnoteniu.
Pretože, ako som povedal, potom by sa s tým páchatelia sami vyrovnali.
Nikto nemôže predpokladať, že tí, ktorí spáchali tieto zločiny proti ľudskosti, sa postavia a povedia: Áno, urobili sme to.
A teraz by sme chceli sami predstúpiť pred súd, pred sudcov, ktorých sme si sami vybrali, pred prokurátorov,
ktorých sme si sami vybrali, aby posúdili, či to, čo sme urobili, bolo správne alebo nesprávne.
Sudcovia, ktorí mi pred tromi mesiacmi, ešte pred únikom spisov RKI, stále tvrdili, že vtedy všetci robili všetko
správne a že títo sudcovia by sa teraz mali zrazu zmieriť so situáciou... Ani to nebude fungovať.
Bude to fungovať len potom... - a Ralf Boes to práve oznámil a súhlasím s Ralfom Boesom, s mnohými ľuďmi,
stačí sa pozrieť na webovú stránku, ktorú spomenul.
Myslím, že musíme ísť cez federálne štáty.
V každom federálnom štáte máme vlastnú ústavu.
A keďže ide o samostatné ústavy, každá z ústav federálneho štátu nám umožňuje tieto ústavy meniť.
Máme moc vo svojich rukách. Len o tom neviete..."
V našom štúdiu Kla.TV dnes vítam Ralfa Ludwiga, právnika.
Dobrý deň.
Na demonštrácii v Berlíne ste povedali, že máme v rukách moc, ale ani o tom nevieme.
Takže ani ja neviem. Dokonca ani neviem, akú silu mám v ruke.
A ani neviem, ako by som mal ovplyvňovať politické rozhodnutia, ako to funguje.
Môžete nám pomôcť, môžete mi pomôcť, môžete trochu pomôcť divákom?
Áno, v zásade to nie je také ťažké.
V Nemecku máme 16 spolkových krajín a každá z nich má vlastnú ústavu.
A každá štátna ústava - ak na chvíľu vynecháme Hesensko, ale v podstate aj Hesensko - každá
štátna ústava má možnosť ľudového zákonodarstva.
To znamená, že ľudia, ktorí žijú v príslušnej spolkovej krajine, môžu prijímať vlastné zákony.
A môžu nielen prijímať zákony, ale aj meniť ústavu, príslušnú štátnu ústavu.
Takže ak chcú, môžu zmeniť pravidlá spolužitia, pravidlá štruktúry, politickej štruktúry vo svojom federálnom štáte.
To si vyžaduje určitú väčšinu. Inými slovami, vždy ide o tri kroky.
Prvým krokom je populárny návrh. To znamená, že sa predloží myšlienka.
Musíte získať určitý malý počet hlasov.
Druhým je takzvané referendum.
To znamená, že musíte preukázať, že sa o túto tému zaujíma určitý počet ľudí v krajine.
To je tiež vždy najťažšia fáza, a keď už prekonáte túto fázu, potom sú voľby, ako to poznáme vo voľbách, potom v nedeľu sú
ľudia zvolaní do volebných miestností a môžu potom hlasovať o tejto politickej otázke alebo o zákone, ktorý zavádzate, alebo o
niečom podobnom, a potom môžu povedať, či my ako ľudia v tejto provincii chceme, aby to išlo takým alebo
onakým spôsobom, alebo aby existoval tento zákon, toto nariadenie alebo toto nariadenie nie.
V zásade je to stanovené v ústave každého štátu.
A to znamená, že ak by sme chceli, mohli by sme sami zasahovať do politických rozhodnutí - okrem toho, že raz za štyri
alebo päť rokov zaškrtneme políčko a budeme dúfať, že z neho vyjdú správni ľudia a urobia správne rozhodnutia.
Ach áno. A štátne ústavy - teraz som sa trochu stratil... Aj my máme ústavu.
Čo to je? Akosi to nefunguje na federálnej úrovni, ale len na štátnej. Ako to funguje?
Áno, samozrejme, máme Základný zákon a Základný zákon sa už volá Základný zákon - a nie Ústava Nemecka alebo Nemecká ústava,
ale volá sa: "Základný zákon pre Spolkovú republiku Nemecko".
Samozrejme, že to má svoje historické dôvody. Nemecko bolo po druhej svetovej vojne rozdelené.
Nemecko bolo okupované, bolo obsadené rôznymi, vlastne štyrmi víťaznými mocnosťami a Nemecko bolo takpovediac územne rozdelené.
Inými slovami, územná celistvosť Nemeckej ríše už neexistovala.
A potom sa začala studená vojna medzi Západom a Východom, v podstate Ruskom - a v tom čase Sovietskym zväzom.
Západné mocnosti mali rôzne názory na to, ako sa vysporiadať s Nemeckom, ako s ním naložiť a aká by mala byť budúcnosť Nemecka.
A áno, Spolková republika Nemecko vznikla v roku 1949 a Spolková republika Nemecko je,
samozrejme, len časťou celej Nemeckej ríše.
V tom čase sa ešte stále predpokladalo, že sa niekedy nájde riešenie, riešenie pre celé Nemecko, a preto nebola vytvorená
nemecká ústava, pretože ústava mohla byť vytvorená len pre celé územie Ríše, bývalé ríšske územie,
celé nemecké územie, a volala sa Základný zákon.
V zásade ide o základný zákon troch spojeneckých víťazných mocností, ktorý bol potom
viac-menej dohodnutý s politikmi v Herren-Chiemsee.
A tento základný zákon prežil aj zjednotenie.
Ani vtedy nebola vytvorená celonemecká ústava, hoci to Základný zákon predpokladal, ale
Základný zákon sa naďalej používal ako ústava.
A ja vždy hovorím, že ústava môže byť ústavou len vtedy, ak má panovníka.
A suverén nie je, ako hovorí len Carl Schmitt, ten, kto rozhoduje o výnimočnom stave,
ale suverén je ten, kto môže meniť pravidlá.
A naša ústava neumožňuje ľuďom meniť pravidlá.
To znamená, že základný zákon v tomto zmysle nemôže byť ústavou, pretože základný zákon neuznáva suveréna.
Alebo jediný suverénny akt, ktorý ako občania poznáme, je hlasovanie - voľby do Bundestagu raz za štyri roky.
A to je jediná účasť ľudí v Spolkovej republike Nemecko.
Nič iné sa neplánuje. Neexistuje žiadna populárna legislatíva.
V článku 20 sa stále uvádza, že panovník určuje politiku prostredníctvom volieb a hlasovania, ale v Nemecku sa nehlasuje.
Neexistuje žiadny volebný zákon, a preto sa nehlasuje.
Potom je tu článok 146, ktorý stanovuje, že nemecký ľud si môže dať novú ústavu alebo ústavu.
Mnohí ústavní právnici hovoria, že tento paragraf alebo tento článok neplatí, táto norma neplatí.
Môžete o tom dlho diskutovať, ale na druhej strane v každej štátnej ústave, v každej jednej štátnej ústave v Nemecku,
existuje možnosť, aby ľudia aktívne zasahovali do legislatívy prostredníctvom troch krokov, ktoré som práve spomenul,
aby sami vytvárali zákony, t. j. aby sami menili pravidlá.
A nielenže môžu meniť pravidlá aplikácie, ako sú zákony, ale môžu dokonca - ako som povedal v malej zátvorke
okolo Hesenska - meniť ústavu v každej spolkovej krajine, t. j. meniť pravidlá ich spolužitia.
Je potrebné dodržiavať dve základné hodnoty.
To je vždy princíp demokracie, t. j. každé politické rozhodnutie musí vychádzať z vôle ľudu.
Druhou je záruka ľudskej dôstojnosti. Nesmieme teda meniť pravidlá tak, aby sa odstránila záruka ľudskej dôstojnosti.
Toto sú však jediné pravidlá a v rámci týchto pravidiel môžu ľudia v jednotlivých spolkových krajinách rozhodovať.
Môžeme sa napríklad rozhodnúť, že už nechceme voliť štátnu vládu alebo štátny parlament každých päť (správne:
štyri) rokov, ale chceme ho teraz voliť každé dva roky.
Alebo by sme sa mohli rozhodnúť, že už vôbec nechceme mať štátnu správu, ale že štátny parlament by mal
vymenovať správcov, ktorí by vykonávali určité úlohy atď.
Parlament môžeme teoreticky zrušiť aj vtedy, ak máme alternatívu, ktorá síce nereprezentuje demokratickú vôľu
porovnateľným spôsobom, ale demokratickú vôľu vyjadruje.
Môžeme teda veľa zmeniť, ale len na štátnej úrovni, nie na celoštátnej.
Áno, veľmi zaujímavé. A ako môžete takýto proces iniciovať?
Predpokladajme, že by sme teraz chceli niečo zmeniť v celej tejto politickej štruktúre alebo napríklad zmeniť
menovanie sudcov alebo prokurátorov tak, aby ich už nemenovalo ministerstvo spravodlivosti, ale ľudia.
Ako to môžete urobiť? Ako môžete prevziať iniciatívu?
Ako som už povedal, v zásade je možné meniť všetky zákony vrátane štátnych ústav.
A v zásade môžete jednoducho začať iniciatívu, jeden alebo dvaja ľudia môžu začať iniciatívu...
...Takže ty a ja?
Mohli by sme obaja - no, teraz asi nie, pretože nežijeme v tej istej spolkovej krajine, ale v zásade áno.
Keby sme žili v tom istom federálnom štáte, mohli by sme jednoducho povedať, že chceme zmenu zákona.
Potom pripravíme právny text, takpovediac podľa našich predstáv - inými slovami, čo robíme.
Mhm.
Existujú aj rozdiely. Populárne otázky môžete robiť aj tak, že Parlament sa bude zaoberať určitými otázkami,
takže sa bude musieť uskutočniť zasadnutie, parlamentná schôdza, aby sa zaoberala touto otázkou.
Ale teraz čisto ľudové zákonodarstvo znamená, že takpovediac napíšeme zákon a predložíme tento zákon, ktorý
sa zvyčajne predkladá predsedníctvu štátneho parlamentu.
A potom sa bude normálne zverejňovať, že sa tu teraz spúšťa ľudový návrh s touto novelou zákona.
A potom môžeme ísť von a zbierať hlasy za túto zmenu zákona, ktorú máme.
A ak potom dosiahneme určité kvórum - v prvej fáze je pomerne nízke, v niektorých krajinách je to len 6 000 alebo 5 000
hlasov, ak máme tieto hlasy, môžeme začať takzvané referendum.
To znamená, že štátny parlament sa potom zaoberá petíciou za referendum a môže ju schváliť,
ale nemusí. Potom by sa referendum nekonalo.
Potom sa pristúpi k referendu a v referende je potrebné zozbierať určitý počet podpisov v určitom
časovom období, zvyčajne šesť až osem mesiacov.
A ak sa toto kvórum prekročí, potom sa touto otázkou opäť zaoberá štátny parlament a skúma, či
túto legislatívnu iniciatívu schváliť alebo nie.
A ak ho nepovolí, uskutoční sa referendum, ktoré sa podobá voľbám.
Potom sú občania v nedeľu pozvaní k voľbám.
A potom povedia: Dobre. Občanov sa opýtajú, či chcú tento zákon, áno alebo nie.
Ako ste povedali na demonštrácii v Berlíne, konečné rozhodnutie musí byť opäť na ľuďoch.
Preto by sa to mohlo prakticky iniciovať prostredníctvom týchto štátnych ústav.
Áno, presne tak. Počas obdobia koronavírusu sme videli najmä to, ako politika zasiahla do života ľudí.
A myslím si, že ľudia sa proti tejto politike môžu brániť.
A to, čo som práve opísal, tieto kroky, tieto tri kroky, trvajú nekonečne dlho.
A dovtedy sme, samozrejme, nedokázali ničomu zabrániť.
A preto navrhujem, aby sme ako prvé zapísali takzvané právo veta do ústav všetkých štátov.
Takže v podstate hovoríme, že každý zákon a každé nariadenie, ktoré štátna vláda vydá,
nadobudne účinnosť najskôr po troch mesiacoch.
Počas týchto troch mesiacov majú ľudia s určitým kvórom čas na zbieranie podpisov.
A ak budú mať určitý počet podpisov, myslím dve a pol percenta obyvateľov, čo sa dá zariadiť aj
inak, potom sa o tomto zákone uskutoční referendum.
Pretože potom dve a pol percenta v podstate povedali, že tento zákon nechceme.
To je pomerne veľa. Myslím, že päť percent je parlamentná skupina.
Takže tu dva a pol percenta hovorí, že to nechceme.
Aby potom celý ľud, t. j. ľud príslušnej spolkovej krajiny, hlasoval o tom, či chce tento zákon alebo toto nariadenie.
A ak zákonodarca vydá nariadenie alebo zákon - pretože hovorí, že je to absolútne naliehavé, musíme to urobiť rýchlo -
ak nedá trojmesačnú lehotu, potom sa musí o tomto zákone, o tomto nariadení uskutočniť povinné hlasovanie.
Aby sme sa nedostali do situácie, keď zákonodarca prijíma zákony takpovediac veľmi rýchlo.
Vždy hovorím, že keby ľudia mohli hlasovať o požiadavke na masku, nestalo by sa to.
Áno, povinnosť nosiť masku bola zavedená ako akási operácia "maskovanie a dýka" a práve tento strach
vytvoril predpoklad, aby sa ľudia dali napríklad zaočkovať.
A tu musíme povedať, že ak chcú politici prijímať zákony takpovediac na noc a na hmlu, ktoré majú vstúpiť do platnosti v
krátkom čase, musia tieto zákony okamžite a vždy predložiť ľuďom na hlasovanie, aby ľudia mohli v prípade potreby povedať "nie".
To je to právo veta, konečný rozhodovací orgán, ako vždy hovorím. Áno.
Že ľudia môžu povedať "nie" a že toto nie je spôsob, ako veci dosiahnuť.
Môžeme to urobiť. Môžeme to urobiť v každom federálnom štáte.
A to by politikom jasne ukázalo, že každý zákon, ktorý prijímajú - napríklad teraz na
federálnej úrovni, sú práve tieto dlhy, ktoré im vznikli.
Ale bolo by možné napríklad aj povedať... No Spolková rada musí dať súhlas aj s federálnymi zákonmi.
A keby sme my, obyvatelia federálnych štátov, povedali vláde, že s tým nesmiete súhlasiť, tak by napríklad tento dlh nevznikol.
A my ako občania musíme mať túto moc, aby sme nehlasovali len raz a potom už nemohli ovplyvniť, čo potom politici v jednotlivých
prípadoch urobia, aké koalície sa vytvoria, ako politici rozhodnú, ale aby sme ako občania mohli kedykoľvek
povedať v každej politickej otázke, že toto nechceme.
Existujú už náznaky, že skupiny pracujú v tomto smere a prevzali iniciatívu?
Áno, ide o to, aby to bolo úplne decentralizované.
Preto nechceme, aby to robila nejaká centrálna organizácia.
Namiesto toho sme v podstate povedali, že pre nás sú kľúčové dve veci.
Skupiny a organizácie, ktoré to robia, musia medzi sebou určitým spôsobom demokraticky jednať.
Hovoríme, že vždy sa rozhodujte na základe prijatia.
Inými slovami, ak chceme mať skutočnú demokraciu, musíme ju najprv sami žiť v malom.
Inými slovami, nemôžeme požadovať, aby naša spoločnosť bola demokratická.
A my sami v malom meradle, v oblasti, v ktorej pôsobíme, medzi sebou nekonáme demokraticky,
nekonáme medzi sebou na základe vzájomného prijatia.
Za týchto podmienok je to teda zásadné rozhodnutie.
A druhým bodom je zamyslieť sa nad tým, ako môžeme motivovať čo najviac ľudí, aby získali dostatok podpisov na
takéto referendum alebo predovšetkým na petíciu za referendum.
A to by malo byť úplne decentralizované, mali by to robiť malé bunky, ktoré môžu na miestnej úrovni oveľa lepšie ako ktokoľvek
centrálne rozhodnúť, aké sú témy, čo je zaujímavé a podobne.
A práve teraz vzniká veľa iniciatív.
Skutočne sme to len navrhli a povedali: "Bože, urobte niečo.
A teraz sme boli pozvaní do Bádenska-Württemberska.
Existuje obrovský okruh iniciatív, ktoré to chcú urobiť, ktoré to chcú realizovať.
Práve som sa vrátil zo Saska-Anhaltska, krátko pred týmto rozhovorom. Bol som v Güstene v Sasku-Anhaltsku.
Stretlo sa tam mnoho členov, mnoho okresných pobočiek občianskej strany "DieBasis", ktorá sa
tiež zaujíma o tento druh občianskej demokracie.
A presne to sme aj urobili, takže sme v podstate len diskutovali o tom, prečo by mal niekto voliť základňu.
A prekvapivo, presne to bol výsledok:
Pretože sme to my, kto nakoniec dokáže dosiahnuť presne takýto druh demokracie zdola - aby sa rozhodnutia prijímali subsidiárne
zdola a nie zhora, aby sme boli decentralizovaní, aby sa všetky kľúčové rozhodnutia prijímali na miestnej úrovni - aby sa
všetci ľudia podieľali na všetkých politických rozhodnutiach.
To je vlastne jedinečný predajný bod základne. Chceme to výraznejšie propagovať.
Ide práve o to, že rozhodnutia sa prijímajú zdola, a nie zhora.
Nepotrebujeme centrálny úrad, ktorý by rozhodoval za nás; všetky kľúčové rozhodnutia, ktoré
ovplyvňujú naše životy, sa prijímajú na miestnej úrovni.
A v zásade, ak máte veľkú krajinu a podobne, rozhodnutia sa môžu prijímať spoločne pre
všetkých prostredníctvom miestnych rozhodnutí.
Áno, veľmi zaujímavé, pretože neustále počúvate ľudí, ktorí hovoria, že si s nami tam hore
robia, čo chcú, a my s tým nemôžeme nič robiť.
Musia sa vyrovnať so všetkým, ako je dážď a sneh.
Dlhová brzda sa uvoľní a naša krajina sa dostane do voľného pádu.
Je však veľmi zaujímavé, že sa predsa len našla cesta.
Čo by som teraz mohol robiť, napríklad, kde by som sa mohol pridať, ak by som mal záujem vziať si späť, ako
hovoríte, moc, ktorá je vlastne moja. Čo by som mohol robiť?
Takže v prvom rade stačí, ak si sami založíte skupinu vo svojom okolí.
Alebo to ani nemusí byť skupina, nazývame ju bunkou.
Aby ste sa jednoducho stretli s priateľmi vo svojom okolí - ideálne v susedstve - a stretli sa s ľuďmi.
A prečítajte si napríklad knihu "Prečo mlčia jahňatá?" od Rainera Mausfelda.
Rainer Mausfeld totiž v tejto knihe veľmi, veľmi dobre analyzoval, ako vlastne funguje naša politická štruktúra, prečo
nemáme čo povedať, prečo máme zastupiteľskú demokraciu, ktorá nemá nič spoločné s demokraciou a ktorá
nám neumožňuje, aby sme skutočne rozhodovali sami.
O čo ide? Čo hovorí pán Mausfeld?
No, pán Mausfeld v podstate hovorí, že toto je pri založení Spojených štátov amerických
viac-menej prvá ústava, prvá demokratická ústava.
No, to je diskutabilné, poľská ústava bola rýchlejšia.
Prvou veľkou demokratickou ústavou však bola americká ústava.
A americkí ústavní otcovia sa o tom v tom čase skutočne sporili:
Chceme zaviesť priamu demokraciu, v ktorej sa ľudia budú podieľať na rozhodovaní, alebo chceme
zastupiteľskú demokraciu, čo je vlastne protiklad.
Zastupiteľská demokracia - buď ste zastupiteľský, alebo demokratický - zastupiteľská
demokracia je, ak sa nad tým zamyslíte, protirečenie.
A potom si uvedomili, že ak by sme mali skutočnú demokratickú rozhodovaciu právomoc, bohatstvo bohatých by bolo
ohrozené, pretože chudobní by mohli demokraticky rozhodnúť, že peniaze alebo majetok by sa mali rozdeliť inak.
Samozrejme, že išlo o čisto ekonomické hľadisko.
A potom sa zamysleli nad tým, ako to môžeme stále nazývať demokraciou, ale zorganizovať to tak, aby to demokracia nebola.
A to je zastupiteľská demokracia, ktorú máme teraz.
Takže ako som povedal, všetko, čo ste práve povedali, tak ako to ľudia prežívajú, tak to v skutočnosti je.
Niečo tam robia a my nemôžeme o ničom rozhodnúť.
Tento pocit nie je klamlivý, ale pravdivý: Je to pravda.
A potom je koniec, nič nevieme!
Takže ak ste teraz volili CDU, pravdepodobne ste neočakávali, že dostanete ešte zelenšiu politiku
ako v prípade Zelených, ktorých ste predtým volili.
Ľudia to pravdepodobne nechceli.
Neviem, ale predpokladám, že to nechceli, inak by volili Zelených a nie CDU.
A nemôžu s tým nič urobiť. Teraz tam sedia štyri roky a potom si ľudia opäť myslia, dobre, nabudúce im to ukážeme.
Ale nevoľme CDU, ale SPD.
To je to, čo vždy zažívame. A potom sa opäť nič nezmení.
Potom sú úplne prekvapení, že keď sú na rade ostatní, nič sa opäť nezmení.
Pretože nemôžeme ovplyvniť jednotlivé politické rozhodnutia.
V zásade to môžeme urobiť podľa štátnych ústav, ale nerobíme to.
Rainer Mausfeld to takpovediac hovorí. Sú ako iluzionisti, ktorí stoja pred ním.
Tieto dvere existujú a iluzionisti, kúzelníci, stoja pred nimi a prakticky nám zakrývajú
tieto dvere, ktorými by sme mohli skutočne prejsť.
A zastupiteľská demokracia môže byť označená za elitnú oligarchiu, volebnú oligarchiu, aristokraciu, čokoľvek.
Pretože si môžeme vybrať z určitého počtu elít tých, ktorí nám budú vládnuť nasledujúce štyri roky.
Ale nemáme skutočnú možnosť niečo zmeniť.
To by sme mali len vtedy, keby sme mohli zasahovať do jednotlivých politických rozhodnutí.
A prekážky sú veľmi vysoké. Čo momentálne nemôžeme urobiť.
A myšlienka slobody začína na nie.
Takže na základe tohto projektu, ktorý som inicioval aj v Berlíne, možno povedať, že musíme dať
rozhodovaciu právomoc, konečnú rozhodovaciu právomoc v jednotlivých politických otázkach do rúk ľudí.
Musíme sa rozhodnúť: Chceme uvoľniť dlhovú brzdu?
Musíme sa rozhodnúť, ako bude náš vzdelávací systém organizovaný.
Musíme rozhodnúť, ako bude organizovaný náš súdny systém.
Musíme sa rozhodnúť, ako chceme mať svoju energiu a tak ďalej a tak ďalej.
Všetky tieto rozhodnutia môžeme urobiť sami.
A tvrdím, že každý jednotlivec môže rozhodnúť nie horšie ako akýkoľvek odborník alebo ktokoľvek, kto je menovaný ako odborník.
Radi vám poradia a poskytnú svoj názor.
Pokiaľ však ide o mňa, myslím si, že sa dokážem veľmi dobre rozhodnúť sám a verím, že
každý iný človek v Nemecku urobí to isté.
No, po politike posledných rokov by malo byť každému jasné, že to možno mohli urobiť lepšie.
Takže teraz by som mohol začať zakladať bunky v mojom okolí a jednoducho by som tam mohol prevziať iniciatívu.
Ale kde by som napríklad mohol získať stimuly a príspevky?
Existuje nejaká webová stránka, kde by ste mohli získať nejaké informácie? Môžete nám dať tip?
Takže teraz nie je online, stránka, ale "freiheit-beginnt-mit-nein.de", táto stránka existuje.
Ako sa tu píše: Sloboda sa začína nie.
V čase uverejnenia tohto rozhovoru už môže byť táto stránka online.
V súčasnosti prebieha ich finalizácia. Čoskoro budú k dispozícii ďalšie informácie.
Ale je tu aj myšlienka, bude tu aj možnosť nadviazať kontakty.
Možnosť vytvárania sietí sa však bude organizovať tak, že analógové siete budú nevyhnutné.
A to sa potom dá zobraziť digitálne. Takže nechceme, aby ľudia vytvárali digitálne siete.
Aby si ľudia, ako to zažívame teraz, písali na sociálnych sieťach a tak ďalej, boli
pobúrení, mali veľa nápadov, písali veľa vecí.
Namiesto toho musia ľudia vytvárať siete na miestnej úrovni analógovým spôsobom.
A ak majú analógovú sieť, môžu na portáli ukázať, že sme skupina alebo bunka, sme tu, chceme niečo urobiť.
Potom môžu získať pomoc od iných, ponúknuť pomoc iným a tak ďalej.
My sa však v podstate zaoberáme analógovými sieťami.
Chceme, aby sa ľudia na miestnej úrovni analogicky spojili, aby začali navzájom diskutovať a aby mali v hlavách
myšlienku, že môžeme zmeniť túto spoločnosť tým, že získame dostatok podpisov pod petíciu za referendum.
Pretože táto druhá fáza je veľmi náročná, zhromaždiť 200 000 podpisov je veľmi ťažké. V Sasku je to 450 000.
To však môžeme dosiahnuť, ak ľudia vopred nadviažu kontakty.
A mali by spolu diskutovať o politike.
Mali by sa však tiež naučiť, ako vytvoriť priestor na diskusiu - aj o tom hovorí Rainer Mausfeld -, kde môžu
ľudia diskutovať otvorene, spravodlivo a demokraticky, kde sa môžu tolerovať extrémne názory.
Nesmú existovať žiadne firewally. Extrémne názory sú v demokracii dôležité pre formovanie
verejnej mienky. Extrémne názory nikdy neprevládnu.
Sú však potrebné na to, aby sme našli dobrú spoločenskú mienku, dobrý spoločenský rez, bez ohľadu na to, aká veľká je spoločnosť.
A to sa ľudia naučia. To je naša myšlienka, aby začali takto diskutovať medzi sebou, aby takto porozumeli:
Ako sa nám vlastne darí prijímať rozhodnutia, ktoré berú všetkých so sebou?
A ak to dokážeme v malom meradle, potom to dokážeme aj vo veľkom meradle.
Áno, ak som to správne pochopila, celý proces učenia sa znovu rozprávať, učenia sa znášať iné názory, učenia sa stáť bok po
boku pri dosahovaní spoločného cieľa a tiež ochoty prevziať zodpovednosť, ochoty prijímať
rozhodnutia, čeliť problémom a tak ďalej, je dôležitý.
Ale tiež to nedelegovať na politikov, ktorí si s vami robia, čo chcú, ale aby ste to zopakovali:
Som skutočne suverénny, beriem svoju zodpovednosť späť do vlastných rúk.
Najdôležitejšia vec je veľmi dôležitý bod.
Teraz ste vo svojom prejave povedali, že ste do zoznamu bodov nezahrnuli veľmi dôležitý bod,
alebo v skutočnosti pre mňa najdôležitejší bod.
Som si istý, že ste na to mysleli, ale nepovedali ste to: najdôležitejšie nie je rozprávať sa navzájom, ale počúvať sa.
Často sa rozprávame. Keď napríklad sledujeme diskusné relácie, ktoré sú všade v televízii, veľa
ľudí rozpráva. Ale nikto sa navzájom nepočúva.
A systém, ktorý navrhujeme - inými slovami, navrhujeme určitý spôsob spoločného rozhodovania buniek, a to
prostredníctvom systémového konsenzu - je v podstate o tom, že sa po prvýkrát navzájom počúvame.
Každý má rovnaký priestor na vyjadrenie a nikto nesmie kritizovať ostatných za to, čo hovoria.
Namiesto toho je toto vyhlásenie platné. Kladieme teda otázku, chceme vyriešiť problém a potom sú tu odpovede.
Každý má právo odpovedať a nikto nesmie kritizovať odpoveď druhého.
A keď sa potom opýtame, aký veľký je váš odpor?
Čo teda cítite vo svojom vnútri, keď hovoríte, že toto je správna odpoveď na túto otázku? Čo teda cítite?
A preto sa hovorí, že sloboda začína tým, že poviem nie. Pretože ak cítim, že sa mi nedarí, musím vedieť povedať nie.
Musím povedať, že to nechcem - ako v prípade očkovania proti koronavírusu alebo masky.
Ak si uvedomím, že to nechcem, musím vedieť povedať nie. Pretože to je sloboda.
Slobodou je povedať: Nie, to nechcem. To sa týka len mňa.
A sloboda sa vždy začína na nie. Preto sa tak volá.
Pretože vždy, keď si poviem: stop, mám tu odpor, a vytvorí sa skupinový názor a ja si uvedomím, že to
nechcem, potom poviem: stop, nie, nie som s tým spokojný!
A potom skupina počúva! A potom si skupina uvedomí:
Dobre, ten človek má bolesť, možno musíme trochu zmeniť svoje rozhodnutie, aby tá bolesť z toho druhého človeka zmizla.
A zrazu nájdete riešenie, ktoré akceptuje celá skupina, bunka, spoločnosť alebo komunita.
Právo veta teda v konečnom dôsledku nie je ničím iným. Vždy nájdeme riešenia, ktoré sú akceptované tými, ktorých sa to týka.
Pretože počúvame každého, kto povie: "Nie som s tým spokojný.
To je jeho myšlienka. A môže to urobiť ktokoľvek.
A to môžete urobiť len vy sami.
Nemôžeme to nejako organizovať alebo delegovať, môžeme to len podporovať.
A ľudia to robia. A môžeme to realizovať aj v sociálnej oblasti.
Áno. Spomínali ste, že nemáme skutočnú demokraciu, pretože máme zastupiteľskú demokraciu.
Teraz ste tiež spomenuli, nakoniec v tomto rozhovore, ale povedali ste mi, že s týmito voľbami boli aj problémy, že
neboli skutočne demokratické. Zrejme došlo k manipulácii.
Po prvé, mohli by ste mne a divákom ešte raz vysvetliť, čo bolo odhalené alebo čo sa stalo
známym a ako by sa tomu dalo v budúcnosti čeliť?
Takže v prvom rade jediným aktom, ktorý môže panovník v Nemecku vykonať, sú (voľby).
Už som povedal, že podľa môjho názoru nie je suverénom, pretože nemá právo meniť pravidlá.
Ale ako sa hovorí, jediné, čo môže panovník urobiť, je hlasovať, t. j. dať krížik do urny.
A to znamená, že by sa malo skutočne zabezpečiť, aby aspoň tento akt panovníka skutočne odrážal to, čo sa ním myslí.
To znamená, že by sme vlastne mali myslieť na to, že sme v Nemecku a Nemecko je demokratický a ústavný štát.
A v Nemecku sa tento volebný proces uskutoční riadne.
O manipulácii ani nemusíme hovoriť.
Začať môžeme tým, že budeme hovoriť o tom, že neexistuje žiadna štruktúra, že môže prebiehať hladko.
Spolková volebná komisárka vôbec nevie, koľko volebných obvodov je v Nemecku, keď večer
vyhlasuje oficiálne, predbežné konečné výsledky.
Oni to nevedia. Sú nahlásené. Musí však akceptovať správy, ktoré prichádzajú, ale nevie o tom. Nemá prehľad.
Ak sa jej teda deň pred voľbami opýtate, v koľkých volebných okrskoch budú ľudia zajtra
voliť, nemôže to povedať, pretože to nevie.
Takže existuje X volebných obvodov a nikto pred voľbami nevie, kde vlastne sú.
Neexistuje centralizovaná registrácia volebných obvodov.
Ako teda chcete kontrolovať výsledok, keď ani neviete, kde a koľko ľudí vlastne hlasuje? Nikto to nevie.
Založili sme organizáciu s názvom WABEO, teda pozorovanie volieb.
Mala byť spustená až v septembri, keď sa vlastne plánovali voľby do Bundestagu, a potom ju museli do troch
mesiacov stiahnuť zo zeme, teda tí, ktorí to urobili.
Myslím, že ste tu už mali rozhovor so Stephanie Tsomakaevovou, ktorá to rozbehla.
Skutočne skvelá, húževnatá žena, ktorá tvrdo pracovala na tom, aby sa jej to podarilo.
A ľudia sa registrovali tak, aby ste vedeli, že sú to naozaj skutoční ľudia, nie nejaké mŕtvoly zo sociálnych sietí, nejakí
boti alebo niečo podobné, ale skutoční ľudia - ktorí sa museli zaregistrovať, kde sa registrácia overovala - sledovali voľby.
Celkovo 3 700 ľudí sa vybralo na cestu, čo sa v histórii Spolkovej republiky Nemecko ešte nikdy
nestalo, aby videli, ako voľby skutočne prebiehajú.
A teraz existujú určité pravidlá pri výbere toho, na čo si dávať pozor.
Napríklad, že volebná miestnosť je otvorená od 8.00 do 18.00 h, že voľby sú tajné, že vo volebnej miestnosti ani v jej okolí nie
sú žiadne volebné reklamy alebo že ľudia vo volebnej miestnosti nedostanú tip, koho majú voliť,
alebo že s nimi do volebnej miestnosti ide niekto iný.
Alebo sa potom zatvorí o 18.00 hod. a pred 18.00 hod. sa nebude počítať.
Ľudia môžu byť prítomní a sledovať celý proces.
A potom, keď sa uskutoční sčítanie, môžu tam byť aj ľudia a pozerať sa.
A sledujte ich, aby videli, čo sa deje.
Po spočítaní všetkých hlasov musí volebná komisia daného volebného obvodu nahlas vyhlásiť výsledok volieb.
Musí povedať, aký je výsledok volieb v jeho volebnej miestnosti, aby verejnosť vedela, že toto je teraz
výsledok volieb, ktorý oznámim ďalšiemu vyššiemu orgánu, zvyčajne okresnému volebnému komisárovi.
A boli tam nezrovnalosti.
Presne tak. A teraz prichádza pointa.
Teraz je tu veľa nezrovnalostí.
Predovšetkým ide o zásady volieb, demokratických volieb.
A je to tu, takže v prvom rade musíte povedať, a to je tiež veľmi vzrušujúce, že sme dostali veľa spätnej väzby.
A môžeme povedať, že v 80 % spätnej väzby prebehlo všetko v poriadku.
Pokiaľ sa nám podarilo zistiť, v 80 % volebných obvodov prebehli voľby riadne.
Takže všetky tieto základné pravidlá, princípy, volebné zásady boli dodržané. Nestalo sa tak v 20 % prípadov.
V 20 % prípadov zatvorili volebné miestnosti o 17.30 h, vyhodili volebných pozorovateľov, pretože ich
nechceli, odstránili volebných pozorovateľov o 20 metrov ďalej.
Niektoré z týchto volebných miestností sa nachádzajú v telocvičniach.
A potom ich umiestnili o 20 metrov ďalej, kde samozrejme vôbec nevidíte, čo sa na ktorej hromade nachádza.
V niektorých prípadoch nevyslovili výsledky volieb nahlas.
Áno, stalo sa tam veľa vecí, ktoré sa nemali stať.
A ak teraz vezmeme do úvahy, že aliancia Sahra Wagenknecht má len o 9 000 hlasov menej, ako by potrebovala na vstup do Bundestagu,
môžeme teraz v zásade v týchto, teda celkovo, len počet, ktorý máme, ktorý sme teraz uviedli, je
300 volebných obvodov, kde sa takéto chyby stali.
300 volebných obvodov, o ktorých sme informovali, vykazuje tieto nezrovnalosti.
A my nepoznáme všetky počty voličov v týchto volebných okrskoch, ale z tých, ktoré poznáme, je len 99 000 hlasov, kde boli tieto
nezrovnalosti také, že v zásade nemôžeme overiť, či odovzdané výsledky sú tie, za ktoré sa skutočne
hlasovalo, pretože, ako som povedal, výsledky volieb v tomto volebnom okrsku neboli ani vyhlásené.
To znamená, že máme 99 000 hlasov, minimálne 99 000, ak to extrapolujete - pozreli sme sa len
do 3 000 volebných okrskov, je ich asi 90 000.
Ak to teraz extrapolujete, môžete si uvedomiť, aké rozmery to má.
Nesmie dôjsť k žiadnej manipulácii, nikto nesmie podvádzať ani nič iné.
V zásade však vôbec nemôžeme skontrolovať, či to, čo príde v noci k federálnemu volebnému komisárovi,
je skutočne výsledok, ktorý bol určený na mieste.
A to sa nepočíta a tak ďalej. Takže je to v podstate veľká lotéria.
Takže nevieme, či Aliancia Sahra Wagenknecht má päť percent alebo nie.
Predpokladám, že majú päť percent, ale to sa nedá overiť, pretože to nie sú demokratické voľby z hľadiska ich štruktúry.
A ak napríklad tento výsledok volieb nebol vyhlásený, ako máme vedieť, či je výsledok, ktorý bol určený neskôr, správny,
alebo či niekto pridal niekoľko ďalších hlasovacích lístkov, odobral niekoľko hlasovacích lístkov alebo niečo iné.
To nevieme, pretože veci sa potom dávajú do obálok.
Mimochodom, ďalším bodom je, že niektoré hlasovacie lístky neboli zabalené v zapečatených obálkach, čo je tiež potrebné,
ale jednoducho uzavreté vo vreckách s gumičkami, aby ste ich mohli kedykoľvek znovu otvoriť a niečo zmeniť.
Nikdy to nenaznačujte. Ale je možné, že áno.
A v demokratických voľbách nemôžeme mať ani zdanie, že to, čo sa udialo, nie je v poriadku.
Najmä keď, ako som už povedal, máme rozdiel len 9 000 eur so Sahrou Wagenknechtovou.
9 000 hlasov!
9 000 hlasov, presne. 9 000 hlasov rozdiel.
A to je všetko. Inými slovami, naše voľby sú, ani neviem, ako to povedať, ale rozhodne nie sú demokratické.
Nie sú kongruentné, nie sú zrozumiteľné, nie sú transparentné.
V takom veľkom pomere, že je to určite, určite relevantné pre mandát.
A to sa teraz po prvýkrát zistilo systematickým pozorovaním volieb, ktoré uskutočnila organizácia WABEO.
A môžem urobiť ďalší most? Predtým sme hovorili o referendách.
A ak teraz vieme, že aj tieto referendá sa konajú ako voľby a vieme, že výsledky, ktoré sa určia, nie sú určené
v čistom procese a že tu ide o veľmi, veľmi citlivé väčšiny - o otázku, či zmeniť ústavu alebo nie?
Presne to by bola moja otázka.
Presne tak, jedna otázka. Takže na zmenu ústavy potrebujeme kvórum.
Inými slovami, určitý počet občanov, ktorí sa na tomto hlasovaní vôbec zúčastnia.
A potom musí byť v tomto počte určitá väčšina, ktorá sa zúčastňuje.
Takže ak potom jednoducho trochu znížite kvórum týmto spôsobom - inými slovami, teoreticky máme dvojtretinovú väčšinu v prospech
novely ústavy, ale vy poviete, áno, ale bohužiaľ hlasovalo len 39,8 (percenta) ľudí a nie 40
percent ľudí - potom táto novela ústavy neprešla.
Áno, a my to nemôžeme kontrolovať, ak sa výsledky volieb, počet voličov a tak ďalej, teda výsledok v tejto volebnej miestnosti
nevyhlasuje verejne a v každej volebnej miestnosti alebo v každom volebnom okrsku sedí aspoň jeden človek, ktorý počúva, zapisuje a
potom nám dáva výsledok, aby sme mohli skontrolovať, či výsledok, ktorý sa nakoniec určí, je skutočne aj
výsledok, ktorý vyhlásili vo volebných miestnostiach.
Aby sme našli cestu k priamej demokracii.
Aby sme sa vôbec mohli zaoberať myšlienkou zmeny štátnych ústav, musíme sa uistiť, že sme aktívni pri pozorovaní volieb.
Ak som to správne pochopil, volební pozorovatelia sú potrební všade.
Áno, predtým ste sa pýtali, čo môžem urobiť?
Okrem založenia tejto bunky, kde musíte byť veľmi aktívni, môžem každému len odporučiť, aby navštívil stránku wabeo.de.
Budúci rok sa budú konať krajinské voľby v Bádensku-Württembersku, Meklenbursku-Predpomoransku a Sasku-Anhaltsku.
Tieto voľby sa budú po prvýkrát konať na celoštátnej úrovni.
A môžete sa tam zaregistrovať, môžete si overiť, stojí 6,50 eura.
6,50 eura, pretože existuje tento proces overovania, ktorý je pomerne komplikovaný, ale je jasné, že za ním stojí nejaká osoba.
A potom môžeme skontrolovať celú oblasť:
Je to, čo sa oznámi na konci, skutočne výsledok, ktorý sa skutočne objavil vo volebných miestnostiach
alebo vo volebných okrskoch? A to je naozaj vzrušujúce.
A že to tak nemusí byť - okresnej rade, ona je pani starostka, zo Speyeru, potom napísal volebný pozorovateľ - musím to tu povedať
ako zaujímavosť..., nie je to naozaj zaujímavosť, je to vlastne strašne smutné - že sa sťažoval na to, ako sa s ním zaobchádzalo
ako s volebným pozorovateľom vo volebnej miestnosti.
A potom táto starostka zo Speyeru, ako okresná volebná komisárka, vlastne odpísala, že si myslí,
že je hrozné, že sa ľudia chodia pozerať na voľby.
Pretože by to v podstate znamenalo, že voľby sa nekonajú riadne, a delegitimizovalo by
to našu demokraciu. Musíte si to predstaviť.
Verejnosť volieb je jednou z kľúčových volebných zásad v našom volebnom zákone a vo volebných predpisoch.
A potom príde zodpovedná okrsková volebná komisárka a povie, že z jej pohľadu to, že niekto chce sledovať voľby, že niekto chce
skontrolovať, či to, čo sa tu teraz odohráva ako akt panovníka, ako to vždy nazývame, ako jediný akt panovníka, je správne.
Len preto, že tam stoja, by to vyzeralo, že im nedôverujú.
A to je pohľad na vec. Musíte si to predstaviť.
Pán starosta má takýto názor na ľudí, ktorí sú zodpovední za to, že sa vôbec ocitla v tejto pozícii.
Veľmi zaujímavé. Veľmi pekné. Pán Ludwig, veľmi pekne vám ďakujem za rozhovor!
Bolo to skutočné otvorenie očí. Predovšetkým teraz vidíte, aké kroky môže každý jednotlivec skutočne urobiť.
Po prvé, môžete sa zapojiť do monitorovania volieb.
Myslím, že sa môžete obrátiť na spoločnosť WABEO.
Potom si môžete pozrieť, ako môžete vytvoriť bunku alebo sa pripojiť k existujúcej bunke.
Potom môžete, sloboda začína nie.
Myslím si, že ste nám teraz poskytli prvé kroky, ako to môžeme skutočne realizovať, aby
občania mohli prevziať moc späť do svojich rúk.
Ďakujem vám za rozhovor, ktorý vám otvoril oči!
Ďakujem veľmi pekne za pozvanie.