Ако то погледамо, ко би требало да се тиме бави?
Основао сам свој центар са неколико колега, што значи:
Центар за истраживање, преиспитивање, правно гоњење и спречавање злочина против човечности.
Многи људи увек питају: зашто злочини против човечности?
Јер оно што смо овде доживели били су злочини против човечности.
Људи су прогоњани. Лекари се и данас прогоне.
Лекари се шаљу у затвор зато што раде свој посао.
Мој колега Рајнер Фуелмих је у затвору у Геттингену. Он је такође сјајан просветни радник.
Помирење може да се догоди само ако променимо политичку ситуацију.
Јер политичке околности у којима се налазимо, у којима једноставно предајемо власт,
никада неће довести до правилног преиспитивања.
Јер, као што сам рекао, онда би сами починиоци морали да се помире са тим шта су урадили.
Нико не може да претпостави да ће они који су починили ова злодела против човечности устати и рећи: Да, ми смо то урадили.
А сада желимо да се судимо пред судом, пред судијама које смо сами изабрали, пред тужиоцима које смо сами
изабрали, да би они могли да пресуде да ли је оно што смо урадили било исправно или погрешно.
Судије, које су ми пре три месеца, пре него што су процурили фајлови RKI-ја, све рекле да су тада учиниле све како треба,
сада изненада треба да преиспитају случај... Ни то неће проћи.
То ће радити само ако... – а Ралф Боес је управо то објавио, и ја се слажем са Ралфом Боесом и многим
другима. Молим вас, погледајте веб-сајт који је он поменуо.
Верујем да треба да прођемо кроз савезне државе.
У свакој савезној држави имамо сопствени устав.
И пошто су то одвојени устави, сваки устав у федералној држави нам омогућава да их мењамо.
Имамо моћ у нашим рукама. Ти то само не знаш...
Данас топло поздрављам адвоката Ралфа Лудвига у нашем Kla.TV студију.
Здраво.
На демонстрацији у Берлину рекли сте да снага је у нашим рукама, али ми то чак ни не знамо.
Па, ни ја не знам. Чак ни не знам какву моћ имам у рукама.
И чак не знам ни како бих требало да утичем на политичке одлуке, како то функционише.
Можете ли да нам помогнете, можете ли да ми помогнете, можете ли мало да помогнете гледаоцима?
Да, у принципу није тако тешко.
У Немачкој имамо 16 савезних држава, и све савезне државе имају свој државни устав.
И сваки државни устав – са изузетком Хесе, али у суштини укључујући и Хесе – предвиђа могућност народног законодавства.
То значи да људи који живе у одговарајућој савезној држави могу да доносе своје законе.
И они не могу само доносити законе, већ могу и мењати устав, односно устав одговарајуће државе.
Тако да могу да промене правила суживота, правила структуре, политичку структуру у својој федералној држави ако желе.
Ово захтева одређене већине. То значи да су увек укључена три корака.
Први корак је грађанска иницијатива. То значи да ви износите идеју.
Мораш да прикупиш одређен број гласова.
Друго је оно што је познато као референдум.
То значи да морате доказати да одређен број људи у земљи показује интересовање за ову тему.
Ово је увек најтежа фаза, и када једном превазиђете ову фазу, то је као избори, како их ми познајемо, Затим, у недељу, људи се
позивају на бирачка места и могу да гласају о овом политичком питању или о закону који се уводи или о нечему сличном, и затим
могу рећи: "Ми, као народ у овој савезној држави, желимо да буде овако или онако, или желимо да постоји
овај закон, или желимо да постоји ова или она уредба."
У принципу, ово је предвиђено у сваком државном уставу.
И то значи да, ако бисмо хтели, могли бисмо сами да се мешамо у политичке одлуке, уместо да само штиклирамо поље
сваких четири или пет година и надамо се да ће бити изабрани прави људи који ће донети праве одлуке.
Ах, да. И државни устави – сада сам мало збуњен... Такође имамо Основни закон.
Шта је то? Некако то не функционише на савезном нивоу, функционише само на државном нивоу. Зашто је то тако?
Да, па, наравно да имамо Основni закон, и Основni закон се заправо зове Основni закон – не Устав Немачке или
немачки устав, већ "Основni закон за Савезну Републику Немачку".
Ово, наравно, има историјске разлоге. Након Другог светског рата, Немачка је била подељена.
Немачка је била окупирана, окупирана од стране различитих, заправо од стране четири победничке
силе, и практично је била територијално подељена.
То је значило да територијални интегритет Немачког царства више није постојао.
А онда је почео Хладни рат између Запада и Истока, у суштини Русије – а у то време Совјетског Савеза.
А западне силе су имале различита мишљења о томе како да се односе према Немачкој, како да је
третирају и какав треба да буде њен будући статус.
И да, то је довело до оснивања Савезне Републике Немачке 1949. године, а Савезна Република
Немачка је, наравно, само део целог Немачког Рајха.
И у то време се још увек претпостављало да ће на крају бити пронађено решење, решење за целу Немачку, и зато немачки устав
није био донет, јер би устав могао бити донет само за целу територију Рајха, бившу територију Рајха, целу
немачку територију, и зато се звао Основним законом.
То је у основи основни закон три победоносне савезничке силе, који је затим, више-мање,
преговаран са политичарима у Херрен-Кимзеу.
И овај Основни закон је затим такође преживео поновно уједињење.
Чак и тада, иако је то предвиђено у Основном закону, устав за целу Немачку није донет, већ је Основни закон настављен као устав.
И ја увек кажем да устав може бити устав само ако има суверена.
А суверен није, како Карл Шмит само констатује, онај који проглашава ванредно стање, већ онај који може да промени правила.
А наш устав не предвиђа да људи могу мењати правила.
То значи да Основni закон не може бити устав у том смислу, јер Основni закон не признаје никакву суверену власт.
Или је једини суверени чин који као грађани познајемо управо избор – да једном у четири године бирамо Бундестаг.
И то је једино учешће народа у Савезној Републици Немачкој.
У супротном, ништа није планирано. Нема популарног законодавства.
Иако Члан 20 и даље прописује да суверен одређује политику путем избора и референдума, у Немачкој нема референдума.
Не постоји закон о гласању, и стога нема гласања.
Онда је ту Члан 146, који прописује да немачки народ може усвојити нови устав или устав.
Многи уставни правници кажу да се овај пасус или овај члан не примењује, да се ова норма не примењује.
Могло би се о томе дуго расправљати, али у уставима свих немачких савезних држава постоји могућност да људи активно
интервенишу у законодавство кроз три корака која сам управо поменуо, да сами доносе законе и тиме мењају правила.
И не само да правила примене могу да мењају законе, већ могу чак – као што сам рекао, уз једну кратку примедбу о
Хесу – да измене устав у свакој савезној држави, односно да промене правила њиховог суживота.
Постоје две суштинске вредности које морају бити одржане.
То је увек принцип демократије, што значи да свака политичка одлука мора бити заснована на вољи народа.
Друго је гаранција људског достојанства. Зато не смемо мењати правила на такав начин да би
гаранција људског достојанства била укинута.
Али то су једина правила, и у оквиру тих правила људи у свакој савезној држави могу сами да одлуче.
Дакле, на пример, могли бисмо одлучити да више не желимо да бирамо државну владу или државни парламент сваких пет (исправно:
четири) година, већ да их уместо тога бирамо сваке две године.
Или бисмо могли одлучити да више не желимо државну владу, већ да државни парламент треба да именује
администраторе који ће обављати одређене задатке и тако даље.
Могли бисмо теоријски укинути Парламент ако бисмо имали алтернативу која, уместо да
представља демократску вољу, ту вољу изражава.
Дакле, можемо много тога променити, али само на државном нивоу, а не заправо на националном нивоу.
Да, веома занимљиво. И како се такав процес може покренути?
Поставимо да смо желели да променимо нешто у целој овој политичкој структури, или да смо желели да променимо начин
именовања судија, на пример, или чак јавних тужилаца, тако да их више не би именовало Министарство правде, већ народ.
Како то можеш да урадиш? Како можеш да преузмеш иницијативу?
У суштини, као што сам рекао, сви закони, укључујући државне уставе, могу се променити.
И у принципу, свако може једноставно покренути иницијативу; једна или две особе могу покренути иницијативу...
…Значи, обоје?
Могли бисмо обоје – па, вероватно не сада, јер не живимо у истој држави, али у принципу, да.
Ако бисмо живели у истој федералној држави, могли бисмо једноставно рећи да желимо промену закона.
Затим припремамо нацрт закона онако како га замишљамо – другим речима, оно што радимо.
Мхм.
Постоје и разлике. Такође можете поднети јавне упите, што значи да се Парламент мора позабавити одређеним упитима и одржати
седницу, парламентарну седницу, како би се позабавио тим питањем.
Али сада, по народном законодавству, ми обоје, такорећи, састављамо предлог закона и подносимо га,
обично одговарајућем одбору државног парламента.
А онда ће сасвим нормално бити објављено да се овде сада покреће грађанска иницијатива, уз ову измену закона.
А онда можемо да кренемо и прикупимо гласове за овај законодавни амандман који имамо.
И када достигнемо одређени кворум – у првој фази је он релативно низак, у неким земљама износи само 6.000 или
5.000 гласова – када прикупимо те гласове, дозвољено нам је да покренемо такозвани референдум.
То значи да ће државни парламент потом размотрити грађанску петицију и може, али и не мора, да
је одобри. У том случају не би било референдума.
Затим се иде на референдум, а за референдум морате прикупити одређен број потписа у одређеном
временском периоду, обично између шест и осам месеци.
А када се овај кворум пређе, државни парламент ће поново размотрити то питање и
одлучити да ли да одобри законодавну иницијативу.
А ако он то не одобри, онда ће бити референдум, који је као избори.
Затим се грађани позивају да гласају у недељу.
А онда се каже: У реду. Грађани се питају да ли желе овај закон, да или не.
Као што сте рекли на демонстрацији у Берлину, коначну одлуку морају поново донети људи.
Ово би стога у пракси могло бити покренуто путем ових националних устава.
Да, баш тако. Током пандемије коронавируса видели смо како се политика уселила у животе људи.
И мислим да људи морају моћи да се заштите од ових наметљивих политика.
А оно што сам управо описао, ови кораци, ова три корака, трају вечност.
А до тада, наравно, нисмо могли ништа да спречимо.
И зато би мој предлог био да прво у све државне уставе унесемо такозвано право вета.
Дакле, у суштини кажемо да ће сваки закон и свака уредба коју донесе државна влада ступити на снагу најраније након три месеца.
Током ова три месеца, људи са одређеним кворумом имају времена да прикупе потписе.
А ако прикупе одређен број потписа, мислим да је то два и по процента становништва, али то се може
променити, онда ће бити референдум о овом закону.
Јер су тада два и по процента у суштини рекли: "Не желимо овај закон."
Што није без значаја. Мислим, пет процената је фракција у државном парламенту.
Дакле, овде два и по процента кажу да ово не желимо.
Да цела популација, односно грађани одговарајуће савезне државе, затим гласају о томе да ли желе овај закон или пропис.
Али ако законодавац уведе уредбу или закон – јер каже да је апсолутно хитно, морамо то одмах учинити –
ако не одреди тромјесечни рок, онда је обавезно гласати о том закону, о тој уредби.
Да не бисмо завршили у ситуацији у којој законодавци журе са доношењем закона.
Увек кажем да, да су људи могли да гласају о обавези ношења маски, она не би била уведена.
Да, захтев за ношење маски је у суштини уведен у тајној операцији, и управо је то у почетку створило страх који
је потом био предуслов да се људи, на пример, вакцинишу.
Морамо рећи да, ако желе да усвоје законе под прикрићем мрака, такорећи, који треба да ступе на снагу у кратком року,
политичари морају одмах и увек ставити те законе на гласање народу, како би народ могао, ако је потребно, рећи "не".
То је ово право вета, коначна власт у доношењу одлука, као што увек кажем. Да.
Да народ може рећи "не" и да се ствари не могу радити на овај начин.
Можемо то да урадимо. Можемо то да урадимо у свакој савезној држави.
И то би политичарима јасно ставило до знања да сваки закон који донесу – сада, на пример, на
савезном нивоу, управо те дугове су нагомилали.
Али, на пример, такође би било могуће рећи... Чак и уз савезне законе, Савезни савет мора дати своје одобрење.
А ако ми, као становништво федералних држава, кажемо влади да нема дозволу да се на то сложи,
онда ти дугови, на пример, не би били настали.
И ми, као становништво, морамо имати ту моћ, да не бисмо само једном гласали и онда немали никакву контролу над тим шта
политичари раде у појединачним случајевима, које коалиције се формирају, како политичари одлучују, већ да
бисмо ми, као грађани, могли у сваком тренутку по сваком политичком питању рећи: "То не желимо."
Постоје ли већ знаци да групе раде у том правцу, да су преузеле иницијативу?
Да, идеја иза целе ствари је да буде потпуно децентрализована.
Дакле, не желимо да нека централна организација то ради.
Уместо тога, ми смо у суштини рекли да су нам две ствари пресудне.
Групе и организације које то чине морају саме међу собом на одређени начин демократски да сарађују.
Кажемо, увек доносите одлуке засноване на прихватању.
То значи да, ако желимо да имамо истинску демократију, морамо је најпре сами практиковати у малом обиму.
То значи да не можемо захтевати да наше друштво буде демократско.
И ми сами, у малом обиму, у области у којој послујемо, не поступамо демократски једни према
другима, не поступамо на начин заснован на прихватању.
То је важна одлука у овим околностима.
А други пункт је да размотримо како можемо мотивисати што више људи да обезбедимо довољан број
потписа за такав референдум, или у почетку за петицију.
И ово треба да буде потпуно децентрализовано, спроведено од малих ћелија које су много боље позициониране да локално одлучују него
било ко централно о томе који су проблеми, шта је занимљиво итд.
И тренутно се оснива толико иницијатива.
Ми смо заправо само предложили и рекли: "Хајде, уради нешто."
И сада смо позвани у Баден-Вуртемберг.
Постоји огроман круг иницијатива које желе да то ураде, које желе да то спроведу.
Управо сам стигао из Саксоније-Анхалт, кратко пре овог интервјуа. Био сам у Густену у Саксонији-Анхалт.
Тамо се окупио велики број чланова и локалних удружења из организације на нивоу базе DieBasis, која је
такође заинтересована за ову врсту директне демократије.
И управо то смо урадили. У суштини, само смо разговарали зашто би ико требао да изабере основну опцију.
И, изненађујуће, то је био управо тај резултат:
Јер смо управо ми ти који у крајњој линији оличавају ову врсту демократије од доле – где се одлуке доносе супсидијарно, од доле
према горе, а не више од горе према доле, где смо децентрализовани, где се све важне одлуке доносе
локално и где су сви људи укључени у све политичке одлуке.
То је заправо јединствена продајна предност базе. И желимо то јаче да пренесемо спољашњем свету.
Управо ова идеја, наиме: одлуке се доносе на дну, а не на врху.
Не треба нам матична канцеларија да доноси одлуке уместо нас; уместо тога, све важне одлуке
које утичу на наше животе доносе се локално.
А затим, у принципу, ако имате велико земљиште и тако даље, локалне одлуке се такође могу доносити
заједнички, тако да се могу наћи решења која одговарају свима.
Да, веома занимљиво, јер стално чујете људе како кажу да они на врху раде шта хоће са
нама и да ништа не можемо учинити по том питању.
Морају да поднесу све то, баш као кишу и снег.
Кочница дуга се пушта и наша земља је у слободном паду.
Али је заиста занимљиво да се на крају ипак налази начин.
Шта бих сада могао да урадим, на пример, где бих се могао прикључити ако бих био заинтересован, како си рекао, да
повратим моћ која је заправо моја? Шта бих могао да урадим?
Па, пре свега, довољно је једноставно да покренете групу у свом комшилуку.
Или чак не мора да буде група; то зовемо ћелијом.
Само се састаните са пријатељима у свом комшилуку – по могућству у самом комшилуку – окупите се са људима.
И прочитајте, на пример, "Зашто су јагњад ћутљива?" Рајнера Маусфелда.
Јер Рајнер Маусфелд је у овој књизи врло, врло добро анализирао како наша политичка структура заправо функционише, зашто немамо
право гласа, зашто имамо представничку демократију која нема никакве везе са демократијом и која нам
не дозвољава да заправо доносимо сопствене одлуке.
Шта је поента? Шта господин Маусфелд каже?
Па, господин Маусфелд у основи каже да је ово, приликом оснивања Сједињених Америчких Држава,
више-мање први устав, први демократски устав.
Па, постоји нека расправа о томе; пољски устав је био бржи.
Али први велики демократски устав био је, наравно, амерички устав.
Амерички Очеви оснивачи су се заправо о томе расправљали у то време:
Да ли желимо да уведемо директну демократију, у којој укључујемо народ у доношење одлука, или желимо репрезентативну
демократију – што је заправо противречност у појму.
Представничка демократија – или је представничка или демократска – па је представничка
демократија, када то боље размислите, противречност.
И тада је постало јасно да би, када бисмо имали истинску демократску власт на нивоу обичних људи, богатство
богатих било угрожено, јер би сиромашни могли демократски одлучити да се новац или имовина распореде другачије.
Дакле, то је било искључиво економско разматрање, наравно.
А затим смо разматрали како бисмо га и даље могли називати демократијом, али га структуирати
на такав начин да он заправо није демократија.
И то је представничка демократија коју сада имамо.
Дакле, као што сам рекао, оно што си управо рекао, начин на који људи то доживљавају, заправо јесте тако.
Они на врху нешто раде и ми не можемо ништа да одлучимо.
Ово осећање није обмањујуће, већ је овакво: ми узмемо свој крст и то је то...
И то је све, ми уопште ништа не знамо!
Дакле, свако ко је гласао за ЦДУ сада највероватније није очекивао да ће завршити са још зеленијим политикама него
раније са Зеленима, које су гласали да их уклоне са власти.
То можда није било оно што су људи желели.
Не знам, али претпостављам да нису хтели, иначе би гласали за Зелене, а не за ЦДУ.
Али не могу ништа да ураде. Сада ће четири године седети тамо, а онда ће људи помислити: "У реду, следећи пут ћемо им показати."
Али овог пута не гласамо за ЦДУ, већ за СДП.
То је оно што увек доживљавамо. А онда се опет ништа не мења.
Онда су потпуно задивљени што се, када остали дођу, опет ништа не мења.
Јер не можемо утицати на појединачне политичке одлуке.
И то можемо начелно учинити према државним уставима, али то не радимо.
Рајнер Маусфелд то управо каже. Они су као илузионисти који стоје испред ње.
Ова врата постоје, а илузионисти, мађионичари стоје испред њих и ефикасно нам их прикривају, кроз која бисмо заправо могли проћи.
А представничка демократија може се описати као елитна олигархија, изборна олигархија, аристократија или како год желите.
Јер нам је дозвољено да из одређеног броја елита изаберемо оне који ће нас водити наредне четири године.
Али ми заправо немамо избора да било шта променимо.
Можемо то учинити само ако можемо да интервенишемо у појединачним политичким одлукама.
А препреке су једноставно превисоке. То је оно што тренутно не можемо да урадимо.
И идеја слободе почиње са не.
Дакле, у вези са овим пројектом који сам покренуо у Берлину, мора се рећи да морамо ставити овлашћење за доношење
одлука, коначно овлашћење за доношење одлука по појединачним политичким питањима, у руке народа.
Морамо да одлучимо: да ли желимо да укинемо кочницу дуга?
Морамо одлучити како ће бити структуриран наш образовни систем.
Морамо одлучити како ће бити структуиран наш правосудни систем.
Морамо да одлучимо како желимо нашу енергију и тако даље и тако даље.
Можемо сами донети све ове одлуке.
И ја тврдим да ниједан појединац не може донети гору одлуку од било ког стручњака или било кога ко је проглашен за стручњака.
Они су добродошли да саветују и изнесу своје мишљење о том питању.
Што се мене тиче, верујем да сам сасвим способан да доносим сопствене одлуке и
верујем да ће сви остали у Немачкој учинити исто.
Па, с обзиром на политике из претходних година, свима би требало да буде јасно да су могли сами боље да обаве посао.
Дакле, могао бих да покренем оснивање ћелије у свом крају и једноставно преузмем иницијативу.
Али где бих могао да добијем подстицаје, на пример, или да добијем повратне информације?
Постоји ли веб-сајт на којем бисмо могли сазнати више о овоме? Можете ли нам дати неки савет?
Дакле, веб-сајт још није онлајн, али "freiheit-beginnt-mit-nein.de" постоји.
Као што овде пише: Слобода почиње са не.
Ова страница можда ће такође бити доступна на интернету до тренутка када ово интервју буде објављено.
Тренутно смо у завршним фазама његовог довршавања. Информације ће бити доступне тада.
Али идеја је ту, и такође ће бити прилика за умрежавање.
Али опција умрежавања ће бити организована на такав начин да ћете морати да се умрежавате у аналогном облику.
И то се потом може дигитално репродуковати. Дакле, не желимо да људи дигитално умрежавају.
Да би људи, као што сада доживљавамо, писали једни другима на друштвеним мрежама и тако даље, изражавали
своје негодовање, имали много идеја и писали много тога.
Уместо тога, људи треба да се лично умрежавају на локалном нивоу.
И ако су повезани на исти начин, онда могу и на порталу да покажу да смо ми група или
ћелија, да смо овде и да желимо нешто да урадимо.
Они затим такође могу тражити помоћ од других, понудити помоћ другима и тако даље.
Али нас углавном занима аналогно умрежавање.
Ми желимо да људи локално успоставе међусобне везе, да почну да разговарају једни с другима и да имају на уму
ову идеју: можемо променити ово друштво ако на крају прикупимо довољно потписа за овај референдум.
Јер је ова друга фаза тако тешка; прикупити 200.000 потписа је веома тешко. У Саксонији је то 450.000.
Али можемо то да урадимо ако се људи унапред повежу.
И они би требало да воде политичке дискусије међусобно.
Али они такође треба да науче како да створе простор за дебату – то је нешто што Рајнер Маусфелд такође помиње – где
могу отворено, поштено и демократски да дискутују о питањима, и где се чак и екстремна мишљења толеришу.
Не смеју постојати заштитни зидови. Екстремна мишљења су важна за формирање мишљења у
демократији. Екстремна мишљења никада не доминирају.
Али су они неопходни да би се добило добро јавно мњење, добар друштвени пресек, без обзира на величину друштва.
И то је оно што људи уче. То је наша идеја, да они на овај начин почну да дискутују међу собом, тако да разумеју на овај начин:
Како заправо успевамо да донесемо одлуке које сви могу да подрже?
И ако то можемо урадити у малом обиму, онда то можемо урадити и у великом обиму.
Да, па, ако добро разумем, важно је поново научити да разговарамо једни с другима, да толеришемо друга мишљења, да учимо да радимо
заједно ка заједничком циљу, и да будемо спремни да преузмемо одговорност, да будемо спремни да
доносимо одлуке, да се суочимо са проблемима и тако даље.
Али то не значи да то треба препустити политичарима који с њим раде шта хоће, већ поново рећи:
Заиста сам самоуверен, поново узимам ствар у своје руке.
Најважнија ствар је веома важна тачка.
Рекао си у свом говору да ниси укључио једну веома важну тачку, или, у ствари, најважнију тачку за мене, у свој списак тачака.
Сигурно си то помислио, али ниси рекао, наиме: најважније није да причамо једни с другима, већ да слушамо једни друге.
Причамо прилично често. Када, на пример, гледамо ове ток-шоуе који су свуда на телевизији,
многи људи причају. Али нико не слуша један другог.
А систем који предлажемо, односно начин на који предлажемо да ћелије заједно доносе одлуке, наиме кроз
системско постизање консензуса, у суштини се првенствено заснива на међусобном слушању.
Сви имају исту прилику да се изразе, и никоме није дозвољено да критикује друге због онога што кажу.
Уместо тога, тврдња стоји. Дакле, постављамо питање, желимо да решимо проблем, а затим постоје одговори на њега.
Свима је дозвољено да дају свој одговор, а никоме није дозвољено да критикује туђи одговор.
А када касније питамо, колико је јак ваш отпор?
Па шта осећаш у себи када кажеш да је то прави одговор на ово питање? Шта тада осећаш?
И зато смо кажу да слобода почиње одбијањем. Јер ако осетим да ми нешто није добро, онда морам да могу да кажем не.
Морам да кажем, то не желим – као са вакцинацијом против коронавируса или са маском.
Када схватим да то не желим, морам да могу да кажем не. Јер је то слобода.
Слобода је моћи рећи: Не, то не желим. То се тиче само мене.
И слобода увек почиње са "не". Зато се тако зове.
Јер кад год кажем "стани", осећам овде отпор и формира се групно мишљење, и схватим да то не
желим, па кажем: "Стани, не, то ми не одговара!"
А онда група слуша! А онда група схвата:
У реду, та особа је у болу, па можда треба мало да променимо нашу одлуку како би бол друге особе нестао.
И одједном нађете решење које прихвата цела група, ћелија или друштво.
У крајњем, право вета није ништа другачије. Увек проналазимо решења која су прихватљива онима на које се односе.
Јер слушамо "не" свакога ко каже: "Не осећам се добро због тога."
То је идеја иза тога. И свако то може да уради.
Али то можете учинити само ви.
Не можемо ово ни на који начин организовати или делегирати, већ га можемо само подстаћи.
И људи то раде. И ми то можемо применити и у друштву.
Да. Поменули сте да немамо праву демократију јер имамо представничку демократију.
Сада сте такође споменули, на крају овог интервјуа, да сте ми рекли да је било проблема са тим изборима, да заправо нису
спроведени демократски. Очигледно је било неке манипулације.
Прво, можете ли још једном објаснити мени и гледаоцима шта је све изнето на видело или постало
познато, и како би се то у будућности могло спречити?
Дакле, пре свега, једина акција коју суверени народ у Немачкој сме предузети је (избори).
Раније сам рекао да, по мом мишљењу, то није суверен, јер му није дозвољено да мења правила.
Али тако је: једини чин који суверену је дозвољено да изврши јесте гласање, односно стављање крстића на гласачком листићу.
А то значи да се затим заиста мора обезбедити да овај чин суверена барем заиста одражава оно што је заправо мислио.
То значи да заправо треба да размислимо: добро, ми смо у Немачкој, а Немачка је демократија и Немачка је уставна држава.
И у Немачкој ће се овај изборни процес одвијати уредно.
Уопште не морамо да причамо о манипулацији.
Прво и најпре, можемо говорити о чињеници да уопште нема никакве структуре која би могла да ради исправно.
Када федерална изборна комесарка увече објави званични привремени коначни резултат, она
нема појма колико изборних округа има у Немачкој.
Она то не зна. Они су пријављени. Али она мора да прихвати све извештаје који стижу, али она то не зна. Она нема преглед.
Дакле, ако је питате дан пре избора у колико изборних јединица ће људи сутра заправо гласати, она не може да каже јер не зна.
Дакле, постоји одређен број X изборних јединица, и нико не зна где се налазе пре избора.
Не постоји централизована регистрација изборних округа.
Па како можете проверити резултате када чак не знате где људи гласају, колико људи гласа или како гласају? Нико не зна.
То јест, ми смо основали ову организацију под називом WABEO, која означава посматрање избора.
Заправо је требало да буде лансирано у септембру, у време планираних општих избора, а затим су га они који су то
радили морали да саставе испочетка у року од три месеца.
Верујем да сте овде такође имали интервју са Стефани Цомакаевом, која је све ово започела од нуле.
Дакле, заиста, заиста сјајна, јака жена која је веома напорно радила да би успела.
И људи су се регистровали, па сте знали да су то стварни људи, а не неки зомбији са друштвених мрежа или ботови или било шта
слично, већ стварни људи – који су морали да се региструју и чија је регистрација морала бити потврђена – посматрали су изборе.
Укупно 3.700 људи било је у покрету – нешто што се никада раније није догодило у историји Савезне
Републике Немачке – да виде како се избори заправо одвијају.
А сада постоје одређена правила која треба поштовати приликом гласања.
На пример, да је бирачко место отворено од 8 до 18 часова, да су избори тајни, да нема изборног оглашавања у или око бирачког
места, да се људима у бирачком месту не дају савети за кога да гласају, или да нико
други нема дозволу да уђе у кабину за гласање.
Или касније, затвара се у 18 часова, а гласови се не пребројавају пре 18 часова.
Људима је дозвољено да буду присутни и да прате цео процес.
А након тога, када се гласови броје, људима је такође дозвољено да буду тамо и да гледају.
Гледај на такав начин да виде шта се дешава.
И када се сви гласови преброје, изборна комисија тог изборног округа мора наглас објавити резултате избора.
Он мора да објави изборне резултате на свом бирачком месту како би јавност знала да су то изборни резултати, које ја затим
пријављујем вишем органу, обично окружном изборном комисару.
И било је неправилности.
Управо тако. И сада је овде поента.
Сада има пуно неправилности.
Ово су основни принципи избора, демократских избора.
И ево га. Пре свега, мора се рећи да смо добили много повратних информација, што је веома узбудљиво.
И можемо рећи да је у 80% повратних информација све прошло добро.
У 80% изборних јединица, колико можемо да закључимо у овом тренутку, избори су протекли исправно.
Дакле, сви ови основни правили, принципи, изборни принципи су били поштовани. У 20% случајева то се није догодило.
У 20% случајева затворили су бирачка места у 17:30, истерали посматраче на изборима јер их
нису желели тамо и поставили их на 20 метара даље.
Неке од ових бирачких места су заправо теретане.
А онда су их једноставно преместили још двадесет метара даље, где, наравно, уопште не
можете да видите шта се дешава на сваком стопу.
У неким случајевима нису наглас објавили изборне резултате.
Да, тамо се догодило много тога што се није смело догодити.
А ако сада узмемо у обзир да савезу Сахре Вагенкнехт недостаје само 9.000 гласова да би ушли у Бундестаг, онда можемо, у
принципу, у оквиру укупног броја који смо управо пријавили, утврдити да је у 300 изборних јединица дошло до таквих грешака.
300, о чему смо известили, 300 изборних округа имају ове неправилности.
И не знамо све бројеве бирача у овим изборним јединицама, али од оних које знамо, само 99.000 гласова су такве неправилности да, у
принципу, не можемо проверити да ли су резултати који су прослеђени заиста резултати за које је
гласано, јер, као што сам рекао, изборни резултати нису ни објављени у овој изборној јединици.
То значи да имамо 99.000, најмање 99.000 гласова, ако то екстраполирате – погледали смо само
3.000 изборних јединица, а има их око 90.000.
Ако то екстраполирате, можете видети размер о којем овде говоримо.
Не мора да буде никакве манипулације, нико не мора да је преварао или било шта друго.
Али у принципу немамо начина да проверимо да ли је оно што током ноћи стиже у канцеларију савезног изборног
комисара заиста резултат који је утврђен на локалном нивоу.
И нема поновног пребројавања гласова или било чега сличног. Дакле, у принципу, то је велика лутријска игра.
Дакле, не знамо да ли Сахра Вагенкнехтова алијанса има пет процената или не.
Претпостављам да имају пет процената, али то се не може проверити јер сама структура значи да то није демократски избор.
А ако, на пример, резултат овог избора још није објављен, како да знамо да ли је оно што је касније утврђено као резултат
исправно, или је неко сада додао неколико гласачких листића или уклонио неколико гласачких листића или нешто друго.
Не знамо, јер се предмети потом стављају у коверте.
Успут, следећа тачка је да неки гласачки листићи нису били стављени у запечаћене коверте, као што се захтева, већ
једноставно у кесе затворене гумицама, што значи да су могли бити отворени и измењени у било ком тренутку.
Никада не претпостављајте да они то раде. Али је могуће да они то раде.
И не можемо, на демократским изборима, чак ни дати утисак да оно што се догодило није исправно.
Посебно када, као што сам рекао, имамо само разлику од 9.000 евра са Сара Вагенкнехт.
9.000 гласова!
9.000 гласова, тачно. Разлика од 9.000 гласова.
И управо то јесте. То значи да наши избори, не знам како да то формулишем, али они дефинитивно нису демократски.
Они нису доследни, нису разумљиви, нису транспарентни.
У тако великој мери да је то дефинитивно, дефинитивно релевантно за мандат.
И ово је сада први пут утврђено захваљујући систематском праћењу избора од стране WABEO.
И могу ли да направим још једну везу? Управо смо раније разговарали о референдумима.
Али ако сада знамо да се ти референдуми спроводе као избори, и знамо да резултати нису утврђени поштеним поступком,
и да се овде ради о веома, веома осетљивим већинама – са питањем да ли да се измени устав или не – онда
Управо тако, то би било моје питање.
Управо тако, то једно питање. Дакле, за измене устава потребан нам је кворум.
То јест, одређен број грађана који заправо учествују у овом гласању.
А затим мора постојати одређена већина у оквиру тог броја учесника.
Дакле, ако на овај начин мало смањите кворум – то јест, теоријски имамо двотрећинску већину за уставну амандман, али ви
кажете: "Да, али нажалост гласало је само 39,8 одсто људи, а не 40 одсто" – тада тај уставни амандман није успео.
Да, и не можемо да контролишемо да ли ће бити изборних резултата, број бирача и тако даље другим речима, резултат на овом бирачком
месту се не објављује јавно и имамо барем по једну особу на сваком бирачком месту или у сваком изборном округу која слуша,
записује га и затим нам доставља резултат да бисмо га могли проверити, а резултат који се на крају утврђује је
заправо онај који су они објавили на бирачким местима.
Дакле, да бисмо пронашли пут ка директној демократији.
Да бисмо уопште могли да разматрамо промену националних устава, морамо обезбедити да активно пратимо изборе.
Дакле, ако сам добро разумео, посматрачи на изборима су потребни свуда.
Да, раније си ме питао шта могу да урадим.
Поред оснивања ове ћелије, што захтева велики напор, дефинитивно бих препоручио посету веб-сајту wabeo.de.
Следеће године, верујем, биће државни избори у Баден-Виртембергу, Мекленбургу-Западној Померанији и Саксонији-Анхалту.
Ови избори се први пут прате широм земље.
Можете се тамо регистровати, потврдити свој идентитет и то кошта 6,50 фунти.
6,50 евра јер постоји овај процес верификације, који је прилично компликован, али јасно показује да иза тога стоји стварна особа.
А онда заправо можемо проверити све у целини:
Да ли је оно што се на крају објави заправо резултат који је изашао на бирачким местима или
у изборним округама? И то је заиста узбудљиво.
И то можда није случај – окружна администраторка, она је градоначелница Шпајера, којој је затим писао изборни посматрач –
морам овде да поменем ово као занимљиву ситницу... Заправо, то није ситница, већ је заиста ужасно тужно – жали се на то
како је био третиран као посматрач на изборима у бирачком месту.
А онда је ова градоначелница Шпајера, у својој улози окружне изборне комесарке, заправо одговорила писмом у
којем је навела да је, по њеном мишљењу, апсолутно ужасно што људи долазе и посматрају изборе.
Јер би то у суштини значило да се избори не спроводе како треба, чиме би се делегитимисала наша демократија. Само замисли то.
Јавна природа избора један је од темељних принципа нашег изборног законодавства и изборних прописа.
А онда се појави компетентна окружна изборна комесарка и каже да, са њене тачке гледишта, чињеница да неко жели да посматра изборе,
да неко жели да провери да ли се оно што се овде дешава – оно што ми увек називамо актом
суверенитета, јединим актом суверенитета – обавља како треба.
То би изгледало као да им не верују само зато што стоје тамо.
И тако је. Само замисли то.
Градоначелница има такво мишљење о људима који су уопште одговорни за то што је она на тој позицији.
Веома занимљиво. Веома лепо. Господине Лудвиг, хвала вам пуно што сте разговарали с нама!
То је заиста било искуство које отвара очи. Пре свега, сада је могуће видети које кораке сваки појединац заправо може предузети.
Прво, можете се укључити у посматрање избора.
Верујем да можете да контактирате WABEO.
Онда можете једноставно видети како можете формирати ћелију или се придружити постојећој ћелији.
Онда то једноставно можеш да урадиш. Слобода почиње са не.
Мислим да сте нам сада дали неке почетне кораке о томе како заправо можемо ово спровести, како
би грађани могли повратити власт у своје руке.
Хвала вам пуно на веома отварајућем интервјуу!
Хвала вам пуно што сте ми дозволили да будем овде.