Днес за мен ще е удоволствие да поздравя в интервюто на Kla.tv , разследващия кинорежисьор Клаус Шайдстегер.
Г-н Шайдстегер, много от нашите зрители все още не ви познават.
Можете ли да се представите накратко и да ни разкажете нещо за кариерата си?
Да, много се радвам да го направя. Благодаря ви, че ме поканихте на това интервю.
Това се случва все по-често напоследък. Разбира се, аз също се радвам.
Всъщност съм телевизионен журналист по професия.
Учил съм журналистика в университета в Дортмунд и бях част от първия випуск.
И тази нова насока на моето силно ориентирано към практиката обучение, приключи след междинния изпит с
стаж, който успях да завърша успешно в Westdeutscher Rundfunk (Западногерманското радио) в Кьолн.
Това се беше по времето, когато още нямаше частни канали.
За репортерите, това беше като концерт по желание.
Всеки, който имаше добра идея, можеше да я реализира и не беше цензуриран или нещо друго.
И това беше едно хубаво време, това бяха години на учение, които наистина ми харесаха.
Следващото развитие започна тогава, когато разрешиха частните канали. През 1984 г., когато бях на 30 години, основах собствена
компания за производство на филми в родния си град Есен.
Оттам започнах да генерирам международни новини, репортажи и документални филми със собствена
технология и собствен екип, което беше много забавно.
За известно време всичко вървеше добре, до около средата на 90-те години, когато започнаха да се появяват други условия.
А това бяха изказвания според мотото: "ние вече знаем какво иска да види зрителят" и "спри с
интелектуалните си глупости, никой не иска да ги види".
Добре
След това редуцирах фирмата си и за известно време работих за "Arte".
Това беше все още един много открит телевизионнен канал, но нека кажа, че това, което
някога бях научил, постепенно постепенно се изгуби.
Така, че всеки смяташе, че може да бъде репортьор.
И това, което преди беше групова работа от екип от оператори и от екип на монтажисти,
трябваше да се прави стъпка по стъпка от един човек.
Разбира се и дигитализацията също помогна за появата на този вид работа, но по отношение на
съдържанието тя всъщност ставаше все по-лоша.
Но това, което беше важно и все още е, че получих една чудесна подготовка.
Вашите репортажи и документални филми са посветени на мобилните комуникации от около 20 години насам.
Как разбрахте, че мисията на живота ви е в тази конкретна област?
Така се получи, че всъщност електрочувствителни хора се обръщаха към мен с личнна молба.
Те смятаха, че са усетили, че аз нося мобилен телефон. Отначало си помислих, че са малко луди.
Но при следващата ми среща с тези хора, те ми подариха една книга на американския учен д-р Джордж Карло, който между 1993 и 1999 г.
е провеждал изследвания по поръчка на индустрията и е написал тази книга заедно с журналиста от Washington Post
Мартин Шрам, в която е описал собствения си опит с индустрията – индустрията е била негов възложител.
Той е открил проблеми, които не са били съобщени на обществеността във вид и форма, както би било необходимо.
И този Джордж Карло е имал две силни точки в живота си: учил е медицина и право.
Те бяха си намерили грешния спаринг партньор.
След това мъжът отишъл там и се опитал да организира съдебни дела срещу голямата индустрия за мобилни телефони, за да
помогне за структурирането им, а също и за да придвижи напред цялото дело въз основа на научните си открития.
С други думи, това беше страхотна история, за която, колкото и да е странно, никой не се интересуваше.
След това постепенно навлязох в темата, която има изключително широк спектър.
Да, вашите филми ви доведоха до контакти с известни експерти в тази област. Току-що споменахте Джордж Карло.
Можете ли да кажете няколко думи за това? С какви други експерти сте се срещали и какви възгледи имат тези учени?
Първият ми филм, който беше показан по френската телевизия през 2006 г., всъщност беше за съдебните дела срещу
индустрията за мобилни телефони, основани на научни открития.
И всичко това беше подхранвано от историята на Джордж Карло, който беше дискредитиран, след като той стана публично достояние.
Всъщност с важна информация за защита на потребителите от собствената си наука, която беше финансирана от
индустрията, която след това доведе до фатални резултати.
И в хода на този, да кажем, първи разказ, който беше излъчен през 2006 г. по френската държавна телевизия France Deux, се запознах
с двама учени с помощта на Джордж Карло, които по онова време бяха открили не само проблеми,
но и решения. Това също беше много интересно.
Във Вашингтонския университет се намираше така нареченото шумово поле.
Хората, които го бяха открили, между другото и от името на индустрията, а именно военните, след това също говориха открито.
Казаха ми, че това е доставчикът за военните, това всъщност е Motorola. Моторола е пионер в мобилната телефония.
А Motorola искаше да види дали може да се намери нещо, което да направи лъчите неефективни и все пак да създаде комуникация.
След това в продължение на десет години те изследват това и откриват така нареченото шумово поле.
И след като представиха това на Motorola, техниците първоначално бяха много ентусиазирани.
Има един професор Липовиц, който също е известен на изследователите, но вече не е между живите.
Но неговият наследник стигна до по-далеч.
След това ентусиазираните техници на Motorola постепенно бяха заменени от юристи и в един момент те
казаха: "Това, което сте открили тук, не съществува.
Военните все пак го използваха, за да предпазят собствените си момчета от лъчите, така да се каже.
Но всичко това не беше разрешено, защото не може да има проблем, тъй като в същото време се повдигат обвинения и огромните
колективни искове биха довели до срив на цялата индустрия.
Това беше много вълнуващо.
В хода на по-нататъшната си работа успях да се запозная преди всичко с европейските
изследвания, защото Джордж Карло се консултира с тях.
Има един филм "Благодаря, че се обадихте", в който също аз показвам малко от това и влизам в лабораториите на хора като
Кунди и Мусгьолер, Михаел Кунди от MedUni Виена, лекар по трудова медицина, който също е
провеждал изследвания по поръчка на държавата.
После има и хора като Вили Мусгьолер, който всъщност е изследовател на рака.
Така се запознах с професор Адлкофер.
Големи имена! Дори и хора, които са малко запознати с темата, ще го разпознаят.
Той е инициатор на европейското изследване "Рефлекс", което по-късно, беше опитано да бъде
дискредитирано като поръчково или фалшифицирано.
Е, това беше много интересно. Човек открива тази схема отново и отново.
Всички хора, които са открили нещо, биват преборени от лобитата с огромна финансова подкрепа от
индустрията, а в някои случаи те биват премахвани.
Това наистина е катастрофална ситуация, особено за нас, потребителите.
Да, в Германия също имаме радиационна защита и тя върши добра работа, като - защитава радиацията.
Да, с коментарите си вече донякъде изпреварихте следващия въпрос.
Почти всички други така наречени учени, "свирят отбой" по въпроса за мобилните телефони.
Мисля, че причините вече са очевидни от това, което току-що казах.
Да, има много интересни книги по този въпрос. Това не е само феномен, който сега може да се открие в мобилните телефони.
Подобно е положението в промишлеността, хранително-вкусовата промишленост и т.н.
Има две книги на професор Крейс, който участва и в последния ми филм "Дигиталната дилема".
Кристиан Крейс е написал: "Купени изследвания" и "Купена наука".
Той много ясно описва как хората, които "не искат да плуват по течението", биват дискредитирани,
премествани, заплашвани. Наистина има различни сценарии.
В началото и аз бях все още много наивен. Дори не можех да си представя, че има такава злоба.
Но за съжаление това е така, защото, разбира се, имаме глобална индустрия. Разполагаме с
очарователна технология, в това няма съмнение.
Ние с вас говорим за тази цифрова възможност и така нататък и така нататък.
Всички използваме мобилен телефон. Ние не сме против него.
Но това, което видяхме в отделни случаи, понякога е много трудно да се разкрие.
Съществува например, независимата организация ICNIRP, предоставяща научна информация и научно
обосновани съвети относно защитата от нейонизиращи лъчения.
ICNIRP се намира във Федералната служба за радиационна защита и се финансира с парите на германските данъкоплатци.
Съществува така нареченият доклад на ICNIRP, изготвен от колегата от Мюнхен, професор Бюхнер, заедно със за
съжаление починалия евродепутат от Франция, Мишел Ривази.
Той може да бъде изтеглен и като PDF файл от www.kompetenzinitiative.com
В този доклад беше разследванвсеки отделен член на комисията, която определя международната радиационна защита и граничните
стойности, като се оказа, че всички те са свързани с индустрията,
които също са платени от индустрията. Tова са просто факти, които са изложени в тоя доклад.
Може би ще бъде интересно за хората, които се интересуват, да прегледат този така наречен доклад на
ICNIRP, защото бързо ще открият това, което търсят.
Една група колеги, наречена "Investigate Europe" (Разследвайте Европа), обобщи този доклад много добре.
В моя нов филм, "Дигиталната дилема" аз също представям това. Така че, das-digitale-dilemma.de (винаги със
знак минус между тях) предоставя много информация, ако мога да си позволя малко самореклама.
Да, с удоволствие.
Да, въпреки че вашите документални филми всъщност винаги са били изключително взривоопасни, най-вече по отношение на здравето на
всички хора, този филм беше показан само веднъж - както вие го споменахте по-рано - в подобно документалено предаване
по френската телевизия и само в съкратен вид по немската телевизия и без какъвто и да е анонс на програмата.
Какви впечатления имате като вътрешен човек от така нареченото мейнстрийм общество, когато става въпрос за мобилни комуникации?
Да, това беше едно много невероятно преживяване.
Първият филм е продукция, поръчана от France Deux в Париж. Там беше един много открит ръководител на документалното кино.
И той каза: Виж, ти си германец, може би имаш възможност за една комбинация. Една възможност за копродукция
с ARD, например. Познавам там един човек. Една много открита главна редакторка в MDR.
Аз също я познавах, свързах се с нея и тогава тя каза: "Добре, ще го направим". Трябват ни 45 минути.
Французите се нуждаеха от 50 до 52 минути за своя формат на програмата.
На мен ми беше обещано, че всичко това ще бъде показано по ARD, т.е. в първата програма.
Французите го излъчиха в най-гледаното време. Повториха го няколко пъти.
За германците филмът засега е в шкафа с отровата.
Добре
Но мога да кажа също, че филмът имаше заглавие, което беше обявено и във вестниците: Portables en
accusation - с други думи, мобилни телефони на съд.
И това заглавие беше леко променено във вечерта на излъчването под натиска на адвокатите на индустрията.
В него се казва: САЩ: мобилни телефони в обвинителния акт.
Трябваше да приемем и факта, че във финалните надписи включихме шрифт, който гласи, че СЗО контролира всичко.
Така че всъщност няма истински проблем.
Въпреки че всичко, което се случва във филма, се случва там, трябваше да добавим това
допълнение, за да успокоим зрителя, така да се каже.
Юристите на телевизионния канал бяха наистина в затруднено положение. И аз трябваше да се намеся.
Имах възможност да кажа: "Добре, тогава изобщо няма да го излъчваме".
Или мога да се съглася с тези малки промени. Ето откъде започна, това е просто интересна тема.
Там се печелят невероятно много пари. И на хората не им харесва, че това се нарушава.
Първата открита критика е станала в телевизионно предаване, по време на едно токшоу през 1993 г.в Америка.
В резултат на това акциите на Motorola бяха спаднали с 10 % в рамките на една седмица.
Но разбира се, те естествено реагираха и попълниха всички позиции така, че нищо да не се обърка. След това ги последваха медиите.
Защото тогава в ARD/MDR се случи следното.
Те изобщо не ме информираха. Te винаги казваха: Добре, ние ще го излъчим в подходящ момент, ще ви уведомим тогава.
В края на годината ми се обади една секретарка в деня преди излъчването на предаването и ми каза:
Ще покажем репортажа утре, но сме го съкратили с 30 минути - или не, съкратили сме го на 30 минути.
Имах 45-те минути, които бях поискал, доставени и платени.
И тъкмо тогава видях, че този репортаж не е обявен в програмата.
След това се обадих на колегите си от "Зюддойче цайтунг". Защото по това време там все още имаше
много интересна медийна секция, включително и критична.
И аз им обърнах внимание на тази връзка.
След това те се свързаха с телевизионния оператор и за разлика от мен получиха становище, в което
се казваше: "Във филма липсва германска връзка".
И след това гледах филма на следващия ден в 10 ч. сутринта.
Наистина липсваше и отношение към немския език, защото самите те го бяха изрязали.
Е, това е, което преживях, така че всъщност е невероятно.
Но точно тогава започнаха мерките за цензуриране, преди 20 години. А след това погледнах и с какво е свързано това.
През тази година T-Mobile беше техен партньор във футболната Бундеслигата.
Сега те не можеха да очернят най-добрия клиент, най-добрия рекламен клиент - който оставяше по
няколкостотин милиона годишно и по този начин можеше да ги подкрепи за правата на Бундеслигата.
В това отношение позоваването на Германия е умишлено пропуснато.
Така че да, днес мога да се смея на това. Но тогава си мислех: Боже мой, какво правиш?
Всъщност аз така не съм го учил.
Да. Като журналист, какви възможности виждате за нашите зрители да се противопоставят на тези машинации на медийната цензура?
Е, вие вече се възползвате от съществуващите досега възможности.
Е, и мен малко ме болеше стомахът, защото бих казал, че като цяло има много очерняне, дори сред хората, които критикуват
мобилните телефони например, не сте универсално популярни, което всъщност е много жалко. The drudge знае защо.
Стреля се навсякъде, където е възможно.
И така, почувствах това до степен, в която наистина си помислих, че това е достатъчно.
И единственият шанс в момента ми се струва, че е в опита и силата на алтернативните медии.
Разгледах и събитието в Прага, например, където AUF1.tv организира този A-WEF. Вие бяхте там.
Имаше и няколко колеги, които просто говореха ясно и обясняваха нещата както трябва. И те вече не са упълномощени.
Така че трябва да каните хора, които са участвали там, да бъдат канени почти всяка седмица.
Но това са винаги едни и същи лица от политиката. Те наистина играят двойна игра, индустрията, политиката и медиите сега.
Всичко е стигнало до непоносимо ниво.
Така че, ако разбирате малко от журналистическата работа, според принципа: "Ако не играеш заедно с нас, си аут", което
почувствах, пък и колегите ми казаха същото нещо съвсем ясно.
Аз съм навън. И се радвам за това.
Но сега вече съм вътре, Мартин.
Да, нека го кажа така. Оставам с впечатлението, че критичните умове са нежелани.
Прави ми впечатление, че във всекидневните токшоутата, биват канени все едни и същи хора, но вместо с гръм и
трясък да се чуят и други мнения, те вкарват всичко в рамки.
И това са просто условия, които в моите очи вече не са демократични. И аз ги намирам за много, много тъжни.
Аз също съм много разочарован. Човек има толкова много различни позиции като наблюдател и
вече не мога да гледам дори нормалната програма.
Защото винаги има едно поставяне на рамка.
Нека да кажа една ключова дума: "руската агресивна война". Да, това се набива на очи на всеки няколко изречения.
Просто това може да работи само на такава основа, манипулативно - та чак до ниво на фейлетон,
за да могат да настроят хората да приемат това.
А това е просто погрешен и необективен начин за предаване на информация.
И не виждам да се допускат критични духове в така наречените токшоута и намирам това за изключително тъжно.
Само в началото на ерата на коронавирусите имаше един или двама критични представители като Волфганг Водарг или други подобни.
Видяхте го в самото началото, а след това медиите го накараха да замълчи.
Даже хора като Сухарит Бхакди са били преследвани по съдебен път или са били затворени или са се опитали да ги затворят.
А те са толкова прекрасни хора. Какво става там при вас?
Това е абсолютно невероятно за мен. Но също така и протестите на привържениците на мерките за Ковидата.
Да, и смятам, че трябва да се направи нещо, за да се противодейства на това, и всъщност то работи доста добре.
Така че мисля, че вече има много от нас, които не се оставят да бъдат водени за носовете и
продължават да правят своето, всеки по свой начин.
Има най-различни темпераменти и компетенции.
Но мисля, че ако това се нарича демократично медийно поведение, то аз го намирам приятно и колоритно, така трябва да бъде.
И именно там се опитвам да работя. Също така с помощта на прекрасни организации като асоциацията WIR в Швейцария.
Това са хора, които са много активни.
Но тъй като направих нещо заедно с тях и го осъществих благодарение на тяхната
помощ, аз също съм изтласкан в десния ъгъл.
И така, от собствените им редици! Това е толкова възмутително, толкова нелепо, толкова смущаващо.
Но и аз не искам да работя с гняв.
Нуждаем се от обучение на потребителите и от защита на потребителите. За да се постигне това,
потребителите трябва да формират собствено мнение. И то не само по отношение на ежедневните новини.
Да, мисля, че наред с всички останали хора, това, което според мен резонира толкова добре на този AWEF
(алтернатива на западната етика), е просто солидарността.
Тази солидарност на всички хора, които все още се опитват да си съставят мнение и да го подкрепят.
Аз мисля, че това се случва все по-често, че наистина, да речем, тези нагласи, които донякъде съществуват, че единият прави
това по един начин, а другият по друг начин, всъщност няма значение, но има една цел: да се информира хората изчерпателно.
И така или иначе всеки трябва да си изгради собствено мнение. Това не е проблем.
Да, г-н Шайдстегер, благодарим Ви за това кратко интервю и Ви пожелаваме да продължите да се справяте успешно с нещата, които
правите, и просто да продължите да прилагате критичен подход.
Благодаря ви много и желая всичко най-добро. Да, с удоволствие.