Sa zadovoljstvom danas na Kla.tv-u pozdravljam istraživačkog filmaša Klausa Scheidstegera na intervjuu.
Gospodine Scheidsteger, mnogi naši gledaoci vas još ne poznaju.
Možete li se ukratko predstaviti i reći nam nešto o svojoj karijeri?
Da, rado ću to učiniti. Hvala vam što ste me pozvali na ovaj intervju.
To se u posljednje vrijeme često dešava. Naravno da sam oduševljen.
Pa, zapravo sam po struci televizijski novinar.
Studirao sam novinarstvo na Univerzitetu u Dortmundu i bio sam dio prve generacije.
Ovaj novi smjer u mojim studijama orijentiranim na praksu kulminirao je pripravničkom praksom nakon moje srednje diplome,
koju sam uspio završiti u Westdeutscher Rundfunk u Kölnu.
To je bilo u vrijeme kada nije bilo privatnih emitenata.
Pa, to je i dalje bio program na zahtjev za novinare.
Svako ko je imao dobru ideju mogao ju je realizovati; nije bilo cenzure niti bilo čega drugog.
I to je jednostavno bilo dobro provedeno vrijeme, to su bile moje formativne godine u kojima sam jako uživao.
Sljedeći razvoj događaja bio je kada su odobreni privatni emiteri. Sa 30 godina, 1984. godine, osnovao sam
vlastitu filmsku produkcijsku kuću u svom rodnom gradu Essenu.
Od tada sam sa svojom opremom i vlastitim timom producirao međunarodne vijesti,
izvještaje i dokumentarce, što je bilo jako zabavno.
Neko vrijeme, sve do sredine 1990-ih, stvari su se počele mijenjati.
Kao da hoće reći: sada znamo šta gledaoci žele vidjeti, pa prestanite s vašim
intelektualnim besmislicama; niko ne želi to vidjeti.
U redu
Nakon toga sam na neko vrijeme smanjio obim poslovanja kompanije i producirao za Arte.
Još uvijek je bio vrlo otvorenog uma, ali recimo samo da je ono što sam nekada naučio postepeno iščezlo.
Svi su mislili da mogu biti reporteri.
A ono što je nekada bilo timski rad – tim kamermana, montažer – onda je moralo biti urađeno korak po korak od strane jedne osobe.
Naravno, isto se dogodilo i s digitalizacijom ove ulice. Ali što se tiče sadržaja, zapravo je postajalo sve gore i gore.
Ali ono što je bilo važno, i što i dalje jeste, jeste da sam imao odlično obrazovanje.
Već otprilike 20 godina vaši izvještaji i dokumentarci se iznova fokusiraju na mobilne komunikacije.
Kako ste prepoznali ovo određeno područje kao svoje životno djelo?
Pa, ono što se zapravo dogodilo bilo je da su mi se u privatnom životu obratili ljudi koji su hipersenzitivni na struju.
Rekli su da su mogli osjetiti da nosim mobilni telefon. I isprva sam mislio da su pomalo ludi.
Ali na našem sljedećem sastanku ti su mi ljudi dali knjigu američkog naučnika dr. Georgea Carla, koji je između 1993. i
1999. godine proveo istraživanje u ime industrije i napisao ovu knjigu zajedno s novinarom Washington Posta
Martinom Schramom, u kojoj je iznio svoja iskustva s industrijom – industrija je bila njegov klijent.
On je otkrio probleme, a oni nisu bili saopšteni javnosti na način koji je bio neophodan.
A ovaj George Carlo je imao dva glavna fokusa u životu, jer je studirao medicinu i pravo.
I odabrali su pogrešnog partnera za sparing.
Čovjek je potom nastavio i pokušao organizirati i pomoći u strukturiranju tužbi protiv velike industrije
mobilnih telefona, te je također nastojao pokrenuti cijelu stvar na osnovu svojih naučnih otkrića.
To jest, bila je to sjajna priča o kojoj, čudno, niko nije mario.
A onda sam postepeno ušao u temu, koja obuhvata nevjerovatno širok spektar tema.
Da, kroz svoje filmove ste uspostavili kontakt s renomiranim stručnjacima u ovoj oblasti. Upravo ste spomenuli Georgea Carla.
Možete li ukratko komentirati ovo? Koje ste još stručnjake sreli i kakva su njihova mišljenja?
Dakle, moj prvi film, koji je 2006. godine emitovan na francuskoj televiziji, fokusirao se na tužbe protiv
industrije mobilnih telefona, zasnovane na naučnim nalazima.
I cijela stvar se temeljila na priči o Georgeu Carlu, koji je diskreditiran nakon što je sve objavio.
Zapravo, s važnim informacijama o zaštiti potrošača iz vlastitog naučnog istraživanja, ali finansiranog od
strane industrije, proizveo je katastrofalne rezultate.
I tokom ove, recimo, prve priče, koja je emitovana 2006. godine na francuskoj državnoj televiziji France Deux, upoznao sam jednog
ili dva naučnika uz pomoć Georgea Carla, koji tada nije samo otkrivao probleme, nego i nudio
rješenja. To je također bilo vrlo zanimljivo.
Na Univerzitetu u Washingtonu postojao je takozvani Noisefield.
Usput, ljudi koji su ovo otkrili u ime industrije, odnosno vojske, otvoreno su o tome govorili.
Rekli su mi da je Motorola bila dobavljač za vojsku. Motorola je, naravno, pionir u mobilnim komunikacijama.
Motoroli je povjeren zadatak da provjeri može li se pronaći nešto što bi učinilo zračenje
neučinkovitim, a istovremeno omogućilo komunikaciju.
A onda su deset godina istraživali ovo i otkrili ono što je poznato kao polje buke.
I nakon što su to predstavili Motoroli, inženjeri su u početku bili vrlo entuzijastični.
Postoji profesor Lipowitz, koji je također poznat istraživačima i koji je u međuvremenu preminuo.
Ali je njegov nasljednik potom nastavio sa svim.
Entuzijastični inženjeri u Motoroli su potom postepeno zamijenjeni pravnicima, koji su na kraju
izjavili da ono što ste ovdje otkrili ne postoji.
Vojska ga je ionako koristila da zaštiti svoje momke od zračenja, da tako kažemo.
Ali nije objavio sve jer ne smije biti nikakvih problema, jer se istovremeno vode sudski sporovi, a ogromne
kolektivne tužbe bi dovele do kolapsa cijele industrije.
Pa, to je bilo vrlo uzbudljivo.
Tokom mog daljeg rada, tada sam uspio saznati o evropskim istraživanjima, posebno zato što je George Carlo angažovan.
Postoji film Thank You for Calling, u kojem to donekle prikazujem i ulazim u laboratorije ljudi poput Kundija i Moosgöllera,
odnosno Michaela Kundija s MedUni Vienna, industrijskog ljekara koji je također provodio istraživanja u ime države.
Zatim postoje ljudi poput Willija Moosgöllera, koji je zapravo istraživač raka.
Tako sam upoznao profesora Adlkofera.
Velika imena – osobe koje su donekle upoznate s temom prepoznat će ih.
Pokrenuo je Studiju Reflex, evropsku studiju, koju su kasnije također pokušali
diskreditovati kao istraživanje naručeno ili falsificirano.
Pa, to je bilo vrlo zanimljivo. Viđaš ovaj obrazac iznova i iznova.
Svi pojedinci koji su nešto otkrili nailaze na otpor lobija, koji prima značajnu finansijsku podršku od
industrije, a u nekim slučajevima bivaju i uklonjeni.
Ovo je zaista katastrofalna situacija, posebno za nas potrošače.
Ali mi također imamo zaštitu od zračenja u Njemačkoj, i oni dobro rade posao zaštite od zračenja.
Da, svojim ste komentarima već donekle predvidjeli sljedeće pitanje.
Ostali takozvani naučnici, gotovo svi, u suštini samo daju zeleno svjetlo za mobilne komunikacije.
Mislim da su razlozi već očigledni iz onoga što je upravo rečeno.
Da, postoji nekoliko vrlo zanimljivih knjiga o ovoj temi. Ovo nije samo fenomen koji se
danas može naći u mobilnim komunikacijama.
Slično je u industriji, prehrambenoj industriji i tako dalje.
Pa, postoje dvije knjige profesora Kreisa, koji se također pojavljuje u mom najnovijem filmu "Digitalna dilema".
Christian Kreis je napisao: "Kupljeno istraživanje" i "kupljena nauka."
On vrlo jasno opisuje kako se ljudi koji, da tako kažemo, ne idu s masom, diskredituju, premještaju
i prijete im. Zaista postoje različiti scenariji.
I na početku sam također bio vrlo naivan. Nisam mogao zamisliti da tamo vlada takva zloba.
Nažalost, tako je, jer imamo globalnu industriju, naravno. Imamo fascinantnu tehnologiju, o tome nema sumnje.
Oboje govorimo o ovoj digitalnoj mogućnosti i tako dalje i tako dalje.
Svi mi koristimo mobilne telefone. Ne protivimo im se.
Ali ono što smo također vidjeli u pojedinačnim slučajevima bilo je da je ponekad bilo vrlo teško otkriti.
Ali postoji, na primjer, ICNIRP – Međunarodna komisija za zaštitu od neionizirajućeg zračenja.
ICNIRP ima sjedište u Saveznom uredu za zaštitu od zračenja i finansira se novcem njemačkih poreznih obveznika.
Postoji takozvani izvještaj ICNIRP-a koleginice iz Minhena, profesorice Buchner, u saradnji s Michelle Rivasi, članicom
Evropskog parlamenta iz Francuske koja je, nažalost, preminula.
Također ga možete preuzeti kao PDF datoteku sa web stranice Competence Initiative.
Pojedinačni članovi ove komisije, koja utvrđuje međunarodne standarde i granice zaštite od zračenja, bili su
istraženi i ispostavilo se da svi imaju veze s industrijom.
Dakle, i oni su plaćeni od strane industrije; ovo su jednostavno činjenice koje su ovdje stvorene.
I moglo bi biti prilično zanimljivo za svakoga ko je zainteresovan da pogleda ovaj takozvani ICNIRP
izvještaj, gdje ćete brzo pronaći ono što tražite.
Grupa kolega pod nazivom Investigate Europe također je ovo vrlo lijepo sažela.
I to također prikazujem u svom novom filmu. Dakle, das-digitale-dilemma.de (uvijek s crticom između)
pruža mnogo uvida, ako smijem malo samopromocije.
Da, naravno.
Da, iako su vaši dokumentarci oduvijek bili izrazito kontroverzni, posebno u pogledu zdravlja svih ljudi, prikazani su
samo jednom – kao što ste ranije spomenuli – u dokumentarcu na francuskoj televiziji, a u Njemačkoj
samo u skraćenom obliku i bez ikakve najave programa.
Kao upućenik, kakva ste iskustva imali sa takozvanim mainstreamom u vezi s temom mobilnih komunikacija?
Da, pa to je bilo vrlo intenzivno iskustvo.
Dakle, prvi film je bio naručena produkcija France Deux-a u Parizu. U to vrijeme tamo je još
uvijek bio šef dokumentaraca vrlo otvorenog uma.
I on je rekao: Gledaj, ti si Nijemac, možda imaš opciju kombinovanog projekta, opciju koprodukcije s ARD-om, na
primjer. Znam nekoga tamo, otvorenog glavnog urednika na MDR-u.
I ja sam je također poznavao, pa sam je kontaktirao i rekla je: "U redu, hajde da to uradimo. Trebamo 45 minuta."
Francuzi su za svoj emitovani format zahtijevali 50 do 52 minute.
I obećano mi je da će cijela stvar potom također biti emitovana na ARD-u, glavnom kanalu.
Prikazivano je u udarnom terminu u Francuskoj. I ponovljeno je nekoliko puta.
Njemci su film isprva zaključali u ormarić za otrove.
U redu
Ali bih također trebao spomenuti da je film imao naslov koji je objavljen u novinama: Portables en
accusation – što znači mobilni telefoni na suđenju.
I ovaj je naslov blago izmijenjen u večernjim satima emitovanja pod pritiskom industrijskih advokata.
Stalo je: SAD: Mobilni telefoni u optužnici.
I morali smo se složiti da u odjavnoj špici uključimo natpis u kojem stoji da SZO ima sve pod kontrolom.
Dakle, zapravo nema problema.
Iako se sve što se događa u filmu dešava tamo, morali smo uključiti ovaj dodatak kako
bismo, da tako kažemo, uvjerili gledaoce.
Interni pravnici u emiteru su bili stvarno u teškoj situaciji. I morao sam to prihvatiti.
Imao sam priliku reći: u redu, onda ga uopće nećemo poslati.
Ili ću se složiti s ovim malim promjenama. Dakle, tu je sve počelo, to je samo zanimljiva tema.
Tamo se zarađuje nevjerovatna količina novca. I ljudima se ne sviđa kad se to poremeti.
Dakle, to je bio prvi ikada kritički doprinos, koji je bio 1993. godine u talk showu u Americi.
Kao rezultat toga, dionice Motorole pale su za 10% u roku od sedam dana.
Naravno, reagovali su i popunili sve pozicije kako ništa ne bi pošlo po zlu, a zatim su to pratili u medijima.
Jer se sljedeće dogodilo na ARD-u, odnosno na MDR-u.
Uopće me nisu obavijestili. Uvijek su govorili: U redu, poslat ćemo to u nekom trenutku, javit ćemo ti.
A pred kraj godine, dan prije emitovanja, dobio sam poziv od sekretarice, koja je rekla:
Sutra ćemo prikazati program, ali smo skratili 30 minuta – ili bolje rečeno, ne, skratili smo ga na 30 minuta.
Isporučio sam 45 minuta koja su bila zatražena i za koja sam također bio plaćen.
I onda sam primijetio da za ovu stavku nije bilo najave programa.
Zato sam nazvao svoje kolege u Süddeutsche Zeitungu. Jer su tada još uvijek imali vrlo
zanimljivu medijsku sekciju, koja je bila i kritična.
I skrenuo sam njihovu pažnju na ovu vezu.
A onda su kontaktirali emitera i, za razliku od mene, dobili odgovor koji je glasio: filmu je nedostajala njemačka veza.
A onda sam film sljedećeg dana gledao u terminu emitovanja u 10 sati ujutro.
Njemačka referenca je također nedostajala; oni su je sami izbacili.
Pa, tako sam to doživio, što je zapravo nevjerovatno.
Ali tako su prije 20 godina počele mjere cenzure. A onda sam istražio s čime je to bilo povezano.
Te godine su imali T-Mobile kao partnera za Njemačku nogometnu ligu.
Nisu mogli priuštiti da izgube svog najboljeg kupca, svog najboljeg oglašivača – koji je donosio nekoliko stotina miliona
godišnje i mogao ih podržati u sticanju prava na Bundesligu.
U tom pogledu njemačka referenca je namjerno izostavljena.
Dakle, da, danas se mogu nasmijati tome. Tada sam mislio: Bože moj, šta radiš?
Nisam naučio da se to radi na taj način.
Da. Kao novinar, koje mogućnosti vidite za naše gledaoce da se suprotstave ovim spletkama medija cenzure?
Pa, već koristite prilike koje postoje do danas.
Pa, i ja sam imao neku intuiciju o tome, jer, recimo, sve u svemu to je prilično snažna pogrda, čak i među ljudima koji su kritični
prema mobilnim komunikacijama; na primjer, nisi popularan svugdje, što je zapravo šteta. Samo pogubitelj zna zašto.
Ali pucaju gdje god mogu.
I osjetio sam to do te mjere da zaista mislim: dosta je bilo.
I jedina prilika, po mom mišljenju, trenutno leži u kompetentnosti i moći alternativnih medija, posebno.
I također sam pogledao, na primjer, događaj u Pragu, gdje je Auf1 organizirao ovaj AWEF. Bio si tamo.
I bilo je nekoliko kolega prisutnih koji su jednostavno jasno govorili i objašnjavali stvari, kako su i
trebali. I njima više nije dozvoljeno da učestvuju.
Dakle, zapravo biste trebali pozvati ljude koji su tamo bili gotovo svake sedmice.
Ali to su uvijek ista lica iz politike. Industrija, politika i mediji ovih dana zaista igraju dvostruku igru.
Ovo je spalo na neizdrživ nivo.
Dakle, ako malo znate o novinarskom radu, prema motu... ono što sam osjetio, moji su mi kolege
također sasvim jasno rekli: ako ne igrate igru, van ste.
Otišao sam. I drago mi je zbog toga.
Ali sada sam unutra, Martine.
Da, dopustite da to kažem ovako. Imam dojam da kritička razmišljanja nisu dobrodošla.
Dakle, kad je riječ o talk showima koji se svakodnevno negdje emituju, često imam dojam da se isti ljudi pozivaju
iznova i iznova, umjesto da se stvari prepuste i dopuste da se čuju druga mišljenja, sve je to namešteno. To je sigurno.
A ovo su jednostavno situacije koje, po mom mišljenju, više nisu demokratske. I to mi je jako, jako tužno.
Također sam izuzetno razočaran. Kao promatrač, imaš toliko različitih perspektiva, i više
ne mogu ni gledati to, mislim normalni program.
Jer se ova vrsta okvirisanja događa iznova i iznova.
Dakle, dopustite mi da izgovorim ključnu riječ: Ruska agresorska rat. Da, to se naglašava svakih nekoliko rečenica.
I to je samo nešto što se događa na tom nivou i što se koristi manipulativno, čak i u odjeljku za umjetnost i
kulturu, možda da bi se ljudi doveli u pravo raspoloženje.
I to je jednostavno netačan i neobjektivan način prenošenja informacija.
Ne vidim da se kritičkim umovima dopušta da govore, čak ni u takozvanim talk showima, što smatram izuzetno tužnim.
Dakle, na početku pandemije koronavirusa, bilo je jednog ili dva kritična predstavnika poput Wolfganga Wodarga i drugih.
Ponovo je viđen na početku, a zatim su ga mediji ušutkali.
Naprotiv, ljudi poput Sucharita Bhakdija čak su bili procesuirani i ušutkani, ili su na njih pokušani pokušaji da budu ušutkani.
I oni su tako divni ljudi. Šta radiš?
Pa, to mi je nevjerovatno. Ali čak i tako, standardne marže.
Da, i tada mislim da se nešto mora poduzeti po tom pitanju, i to zapravo radi vrlo dobro.
Pa, mislim da nas je mnogo koji se više ne daju zavarati i koji i dalje rade po svome, svako na svoj način.
Postoje razni temperamentni tipovi i vještine.
Ali mislim da se to zove demokratsko ponašanje medija, što mi je ugodno i divno šareno – tako i treba biti.
I tu također pokušavam dati svoj doprinos, uz pomoć divnih udruženja poput WIR udruženja u Švicarskoj.
Ovo su ljudi koji su tako višestruko aktivni.
Ali zato što sam i ja nešto napravio s njima i pokrenuo stvari zahvaljujući njihovoj
pomoći, onda me također gurnu u desničarski kutak.
Dakle, iz naših vlastitih redova! To je tako nečuveno, tako smiješno, tako sramotno.
Ali dobro, ni ja ne želim djelovati iz bijesa.
Ono što nam treba je edukacija i zaštita potrošača. Da bismo to postigli, sami potrošači moraju formirati vlastita
mišljenja, a ne samo na osnovu onoga što vide na vijestima.
Da, mislim da me je među svim tim ostalim ljudima na ovom AWEF-u zaista pogodila upravo ta solidarnost.
Ova solidarnost među svim ljudima koji se još uvijek pokušavaju negdje formirati mišljenje i podržati ga u tom procesu.
Mislim da se ovo sve češće događa, da zaista postoje, recimo, te osjetljivosti koje su djelomično prisutne – jedna osoba to radi
više na jedan način, a druga više na drugi – ali to zapravo nije važno, jer imate jedan
cilj: pružiti ljudima sveobuhvatne informacije.
I svi ionako moraju formirati vlastito mišljenje. To nije problem.
Da, gospodine Scheidsteger, hvala vam puno na ovom kratkom intervjuu. Želimo vam daljnji uspjeh u svemu što radite
i nadamo se da ćete nastaviti zauzimati kritički pristup.
Hvala vam puno i sve najbolje. Da, nema na čemu.