Jsem velmi potěšen, že mohu dnes na Kla.tv přivítat investigativního filmaře Klause
Scheidstegera, který nám poskytl rozhovor.
Pane Scheidstegere, mnoho našich diváků vás ještě nezná.
Můžete se nám krátce představit a říct nám něco o své kariéře?
Ano, to udělám velmi rád. Děkuji za pozvání k rozhovoru.
To se v poslední době stává stále častěji. To mě samozřejmě také těší.
Ve skutečnosti jsem povoláním televizní novinář.
Studovala jsem žurnalistiku na univerzitě v Dortmundu a byla jsem součástí prvního ročníku.
A toto nové zaměření mého studia orientovaného na praxi skončilo po získání středoškolského diplomu stáží, kterou jsem
mohl absolvovat u Westdeutscher Rundfunk v Kolíně nad Rýnem.
To bylo v době, kdy neexistovaly žádné soukromé vysílací společnosti.
To bylo pro novináře stále ještě zbožné přání.
Každý, kdo měl dobrý nápad, ho mohl realizovat a nebyl cenzurován ani nijak jinak postihován.
A to byla prostě dobrá doba, to byla učňovská léta, která jsem si opravdu užíval.
A další vývoj nastal poté, co bylo povoleno soukromé vysílání, a já jsem ve svých 30 letech, v roce 1984, založil ve
svém rodném Essenu vlastní filmovou produkční společnost.
Odtud jsem s vlastní technikou a vlastním týmem vyráběl mezinárodní zpravodajství,
reportáže a dokumenty, což byla velká zábava.
Nějakou dobu, zhruba do poloviny 90. let, se situace začala měnit.
Takže podle hesla teď víme, co chce divák vidět, a přestaňte s těmi svými intelektuálními nesmysly, nikdo to nechce vidět.
Dobře
Pak jsem na chvíli firmu zredukoval a vyráběl pro Arte.
Byla to stále velmi otevřená stanice, ale řekněme, že to, co jsem se kdysi naučil, se postupně vytratilo.
Všichni si tedy mysleli, že by mohli být reportéry.
A to, co dříve bylo týmovou prací - tam kameraman, tam střihač - musel postupně dělat jeden člověk.
Samozřejmě, že digitalizace dala vzniknout i této ulici. Ale co se týče obsahu, bylo to vlastně horší a horší.
Důležité však bylo a stále je, že se mi dostalo skvělého vzdělání.
Vaše reportáže a dokumentární filmy se zaměřují na mobilní komunikaci již asi 20 let.
Jak jste rozpoznal poslání svého života právě v této oblasti?
Takže se vlastně stalo, že se na mě elektrohypersenzitivní lidé obrátili v soukromé sféře.
Říkali, že cítili, že mám u sebe mobilní telefon. Nejdřív jsem si myslel, že jsou trochu blázni.
Na dalším setkání mi však tito lidé dali knihu amerického vědce jménem Dr. George Carlo, který kdysi v letech 1993-1999 prováděl
výzkum ve prospěch průmyslu a tuto knihu napsal společně s novinářem z Washington Post Martinem Schramem, kde pak uvedl
své vlastní zkušenosti s průmyslem - průmysl byl jeho klientem.
Zjistil problémy, které nebyly veřejnosti sděleny v potřebné formě.
A tento George Carlo měl ve svém životě dva stěžejní body: studoval medicínu a práva.
A vybrali si špatného sparingpartnera.
Ten se tam pak vydal a snažil se zorganizovat soudní procesy proti velkému průmyslu mobilních telefonů, aby
je pomohl strukturovat a také aby celou věc na základě svých vědeckých poznatků posunul kupředu.
Jinými slovy, byl to skvělý příběh, který kupodivu nikoho nezajímal.
A pak jsem se postupně propracoval k tématu, které má neuvěřitelně široký záběr.
Ano, díky svým filmům jste se dostal do kontaktu s renomovanými odborníky v této oblasti. Právě jste zmínil George Carla.
Můžete k tomu říct pár slov? S jakými dalšími odborníky jste se setkal a jaké názory tito vědci zastávají?
Můj úplně první film, který byl uveden ve francouzské televizi v roce 2006, byl vlastně o žalobách proti
průmyslu mobilních telefonů na základě vědeckých poznatků.
Celá věc byla podpořena příběhem George Carla, který byl zdiskreditován poté, co byl zveřejněn.
Vlastně s důležitými informacemi na ochranu spotřebitele z vlastní vědy, kterou financoval
průmysl, ale která pak přinesla fatální výsledky.
A v průběhu tohoto, řekněme, prvního příběhu, který byl odvysílán v roce 2006 na francouzské státní televizi France Deux, jsem se s
pomocí George Carla seznámil s jedním nebo dvěma vědci, kteří v té době našli nejen
problémy, ale i řešení. To bylo také velmi zajímavé.
Na Washingtonské univerzitě bylo takzvané Noisefield.
Lidé, kteří to kdysi zjistili, mimochodem také jménem průmyslu, konkrétně armády, pak také otevřeně promluvili.
Řekli mi, že je to dodavatel pro armádu - byla to Motorola. Motorola je průkopníkem v mobilní telefonii.
A klient Motorola se snažil zjistit, zda by se nedalo najít něco, co by paprsky učinilo neúčinnými a přitom umožnilo komunikaci.
A pak to deset let zkoumali a objevili takzvané šumové pole.
Když to představili společnosti Motorola, byli technici zpočátku velmi nadšení.
Existuje profesor Lipowitz, který je badatelům rovněž znám a který již zemřel.
Jeho nástupce však celou věc posunul dál.
Nadšené techniky Motoroly pak postupně nahradili právníci a v určitém okamžiku řekli: "To, co jste tady našli, neexistuje.
Armáda ji stejně používala, aby takříkajíc ochránila své vlastní chlapce před paprsky.
Ale celou věc neschválil, protože nemůže nastat problém, protože zároveň jsou podávány žaloby a obrovské
hromadné žaloby by způsobily kolaps celého odvětví.
To bylo velmi vzrušující.
V průběhu své další práce jsem se pak mohl seznámit především s evropskými výzkumy, protože George Carlo je tehdy konzultoval.
Existuje film Děkujeme, že voláte, kde to také trochu ukazuji a jdu do laboratoří lidí, jako jsou Kundi a
Moosgöller, Michael Kundi z MedUni Vídeň, pracovní lékař, který také prováděl výzkum na objednávku státu.
Pak jsou tu lidé jako Willi Moosgöller, který je vlastně výzkumníkem rakoviny.
Tak jsem poznal profesora Adlkofera.
Velká jména - lidé, kteří se v této problematice trochu orientují, to poznají.
Byl iniciátorem evropské studie Reflex, kterou se později snažil zdiskreditovat jako výzkum na objednávku nebo zfalšovaný výzkum.
To bylo velmi zajímavé. Tento vzorec nacházíte znovu a znovu.
Proti všem lidem, kteří něco našli, bojuje lobby s obrovskou finanční podporou průmyslu a v některých případech jim je bere.
To je opravdu katastrofální situace, zejména pro nás spotřebitele.
Ale i vNěmecku máme radiační ochranu a ta odvádí dobrou práci - chrání záření.
Ano, svými komentáři jste již trochu předjímal další otázku.
Ostatní takzvaní vědci se k tématu mobilních telefonů téměř všichni vyjadřují kladně.
Myslím, že důvody jsou zřejmé už z toho, co jsem právě řekl.
Ano, existují o tom velmi zajímavé knihy. Není to jen fenomén, který se nyní vyskytuje v mobilních telefonech.
Podobně je tomu v průmyslu, potravinářství a podobně.
No, existují dvě knihy profesora Kreise, který se objevuje i v mém posledním filmu "Digitální dilema".
Christian Kreis napsal: "Zakoupený výzkum" a "Zakoupená věda".
A velmi jasně popisuje, jak jsou lidé, kteří s tím nesouhlasí, takříkajíc diskreditováni,
přeloženi, ohroženi. Skutečně existují různé scénáře.
A na začátku jsem byl ještě velmi naivní. Nedokázal jsem si ani představit, že by v tom byla taková zloba.
Ale bohužel je to tak, protože samozřejmě máme globální průmysl. Máme fascinující technologii, o tom není pochyb.
Mluvíme spolu o této digitální příležitosti a tak dále a tak dále.
Všichni používáme mobilní telefon. Nejsme proti němu.
To, co jsme viděli v jednotlivých případech, je však někdy velmi obtížné odhalit.
Existuje však například takzvaná ICNIRP - Mezinárodní komise pro ochranu před neionizujícím zářením.
ICNIRP sídlí při Spolkovém úřadu pro radiační ochranu a je financována z peněz německých daňových poplatníků.
Existuje takzvaná zpráva ICNIRP, kterou vypracoval kolega z Mnichova profesor Buchner ve spolupráci se zesnulou
poslankyní Evropského parlamentu z Francie Michelle Rivasiovou.
Tento dokument si můžete stáhnout také ve formátu PDF z iniciativy Kompetence.
Jednotliví členové této komise, která stanovuje mezinárodní radiační ochranu a mezní hodnoty, byli
prošetřeni a ukázalo se, že všichni mají vazby na průmysl.
Takže i za to, že jsou placeni průmyslem, jsou to prostě fakta, která zde byla vytvořena.
A pro zájemce by mohlo být zajímavé podívat se na tuto takzvanou zprávu ICNIRP, protože v ní rychle najdete to, co hledáte.
Velmi pěkně to shrnula skupina kolegů s názvem Investigate Europe.
A ve svém novém filmu uvádím také toto. Takže stránky das-digitale-dilemma.de (vždy se znaménkem minus mezi) poskytují
mnoho informací, pokud si mohu udělat trochu sebepropagace.
Ano, s potěšením.
Ano, ačkoli vaše dokumenty byly vlastně vždy velmi výbušné, především z hlediska zdraví všech lidí, byl takový dokument
uveden pouze jednou - už jste se o tom zmínil - ve francouzské televizi a v německé televizi pouze ve
zkrácené podobě a bez jakéhokoli programového oznámení.
Jaké zkušenosti máte jako zasvěcený člověk s takzvaným mainstreamem, pokud jde o mobilní komunikaci?
Ano, to byla velmi hrubá zkušenost.
Úplně první film vznikl na objednávku pařížské společnosti France Deux. Tam byl ještě
velmi otevřený režisér dokumentárních filmů.
A on řekl: Podívejte se, jste Němec, možná máte možnost kombinace, například koprodukce s
ARD. Znám někoho, kdo je otevřený šéfredaktor MDR.
A já ji také znal, spojil jsem se s ní a ona řekla: "Dobře, jdeme do toho. Potřebujeme 45 minut.
Francouzi potřebovali pro svůj formát programu 50 až 52 minut.
A bylo mi slíbeno, že to celé bude odvysíláno na ARD, tedy v prvním programu.
Francouzi ho vysílají v hlavním vysílacím čase. A také byl několikrát opakován.
Pro Němce film nejprve zmizel ve skříni s jedy.
Dobře
Ale mohu také říci, že film měl název, který byl také oznámen v novinách: Portables en
accusation - jinými slovy, mobilní telefony před soudem.
A tento název byl na nátlak právníků z tohoto odvětví v den vysílání mírně změněn.
Bylo v něm uvedeno: USA: mobilní telefony v obžalobě.
A museli jsme se smířit s tím, že jsme do závěrečných titulků zařadili písmo, které říká, že WHO má vše pod kontrolou.
Takže to vlastně není žádný skutečný problém.
I když se vše, co film ukazuje, odehrává tam, museli jsme tam dát tento dodatek, abychom diváka takříkajíc uklidnili.
Interní právníci vysílací společnosti byli opravdu v úzkých. A já jsem se musel zapojit.
Měl jsem možnost říct: "Dobře, tak to nebudeme vysílat vůbec.
Nebo mohu souhlasit s těmito malými změnami. Tak tady to začalo, je to prostě zajímavé téma.
Vydělává se tam neuvěřitelné množství peněz. A lidem se nelíbí, že se to narušuje.
No, vůbec první kritický příspěvek zazněl v roce 1993 v jedné americké talk show.
V důsledku toho se akcie společnosti Motorola během týdne propadly o 10 %.
A samozřejmě reagovali a obsadili všechny pozice tak, aby se nic nepokazilo, a pak to mediálně sledovali.
Protože v ARD se pak stalo následující, tj. MDR lomítko.
Vůbec mě neinformovali. Vždycky řekli: Dobře, pošleme to někdy, pak vám dáme vědět.
A ke konci roku mi den před vysíláním pořadu zavolala sekretářka:
Program budeme vysílat zítra, ale zkrátili jsme ho o 30 minut - nebo ne, zkrátili jsme ho na 30 minut.
Měl jsem 45 minut, které jsem chtěl doručit a zaplatit.
A pak jsem si všiml, že na tento příspěvek není žádné programové oznámení.
Pak jsem zavolal kolegům ze Süddeutsche Zeitung. Protože tam tehdy ještě existovala velmi
zajímavá mediální rubrika, včetně té kritické.
A já jsem je na tuto souvislost upozornil.
A pak se obrátili na vysílací společnost a na rozdíl ode mne dostali vyjádření, že ve filmu chybí německá vazba.
A pak jsem se na film podíval druhý den v 10 hodin dopoledne.
Chyběl také německý odkaz, sami si ho vystřihli.
No, to jsem zažil, takže je to vlastně neuvěřitelné.
Ale tak to začalo s cenzurními opatřeními před 20 lety. A pak jsem se také podíval na to, s čím to souvisí.
V tom roce byl partnerem T-Mobile pro Bundesligu.
Nemohli nyní očerňovat nejlepšího zákazníka, nejlepšího reklamního zákazníka - který jim nechával několik set
milionů ročně a mohl je tak podporovat za práva na bundesligu.
V tomto ohledu německý odkaz záměrně chyběl.
Takže ano, dnes se tomu mohu smát. Tenkrát jsem si říkal, panebože, co to děláš?
Tak jsem se to nenaučil.
Ano. Jaké vidíte jako novinář možnosti, jak mohou naši diváci čelit těmto machinacím cenzurních médií?
No, vy už využíváte příležitosti, které zatím existují.
No, taky mě trochu bolel žaludek, protože bych řekl, že celkově se hodně očerňuje, i mezi lidmi, kteří jsou
kritičtí třeba k mobilním telefonům, nejste všeobecně oblíbení, což je vlastně velká škoda. Drudge ví proč.
Ale střílí se, kde se dá.
A tak jsem to také pocítil do té míry, že jsem si opravdu řekl, že už toho bylo dost.
A jedinou šancí se mi v tuto chvíli zdá být odbornost a síla zejména alternativních médií.
A podíval jsem se také například na akci v Praze, kde Auf1 pořádal tento AWEF. Byl jste tam.
A bylo přítomno několik kolegů, kteří prostě mluvili jasně a vysvětlovali věci tak, jak mají. A ti už nejsou oprávněni.
Proto byste měli téměř každý týden zvát lidi, kteří se tam konali.
Ale jsou to stále stejné tváře z politiky. Oni teď opravdu hrají dvojí hru, průmysl, politika a média.
Poklesla na úroveň, která je neúnosná.
Takže pokud se trochu vyznáte v novinářské práci, podle hesla... co jsem cítil, mi kolegové
také řekli zcela jasně: když to nehraješ, jsi mimo.
Jsem venku. A to mě těší.
Ale teď jsem pro, Martine.
Ano, řeknu to takto. Mám dojem, že kritické myšlení není vítáno.
Často mám dojem, že do diskusních pořadů, které jsou někde každý den, jsou zváni stále stejní lidé, ale místo
toho, aby se nechali slyšet a nechali zaznít jiné názory, jsou zarámováni. Tedy alespoň tohle.
A to jsou prostě podmínky, které už v mých očích nejsou demokratické. A považuji je za velmi, velmi smutné.
Jsem také velmi zklamaný. Jako pozorovatel máte tolik různých poloh a já už se nemůžu dívat ani na normální program.
Protože vždy existuje tento druh zarámování.
Dovolte mi uvést klíčové slovo: ruská agresivní válka. Ano, to je zdůrazňováno každých pár vět.
A teprve na této úrovni se takové věci dějí a používají se manipulativně, až do
feuilletonistické oblasti, aby se lidé možná dostali do nálady.
A to je prostě špatný a neobjektivní způsob předávání informací.
A nevidím, že by se kritické myšlení připouštělo, dokonce ani v takzvaných talk show, a to mi přijde nesmírně smutné.
Na začátku éry koronavirů byl jeden nebo dva kritičtí představitelé, jako Wolfgang Wodarg nebo něco podobného.
Znovu jste ho viděli na začátku a pak ho média umlčela.
Naopak, lidé jako Sucharit Bhakdi byli dokonce právně pronásledováni a zavíráni nebo se o to pokoušeli.
A jsou to úžasní lidé. Co tam děláte?
To je pro mě neuvěřitelné. Ale také takové standardizované marže.
Ano, a myslím, že je třeba proti tomu něco udělat a že to vlastně funguje docela dobře.
Takže si myslím, že už je nás hodně, kteří se nenecháváme strhnout a stále si děláme to své, každý po svém.
Jsou zde nejrůznější temperamenty a kompetence.
Ale myslím, že se tomu říká demokratické mediální chování, je to příjemné a pestré, tak by to mělo být.
A tam se snažím dělat svou práci. Také s pomocí skvělých organizací, jako je například sdružení WIR ve Švýcarsku.
Jsou to lidé, kteří jsou velmi aktivní.
Ale protože jsem s nimi něco dělal a díky jejich pomoci se to rozjelo, jsem také zatlačen do pravého koutku.
Tedy z jejich vlastních řad! To je tak nehorázné, tak směšné, tak trapné.
Ale ani já nechci operovat se vztekem.
Potřebujeme vzdělávání spotřebitelů a jejich ochranu. K tomu je třeba, aby si spotřebitelé vytvořili
vlastní názor. A to nejen na základě každodenních zpráv.
Ano, myslím, že mezi všemi těmi lidmi, kteří se na tomto AWEF tak dobře projevili, je prostě solidarita.
Tato solidarita všech lidí, kteří se stále snaží někde vytvořit názor a také ho podpořit.
A myslím si, že se to děje čím dál víc, že ty citlivosti, které tam někdy jsou, jsou opravdu, řeknu, že to dělá
spíš tak a spíš tak, takže je to vlastně jedno, ale máte jeden cíl: informovat lidi komplexně.
A každý se stejně musí rozhodnout sám. To není problém.
Ano, pane Scheidstegere, moc vám děkujeme za tento krátký rozhovor a přejeme vám, aby se vám i nadále dařilo to,
co děláte, abyste prostě pokračoval v kritickém přístupu.
Děkujeme a přejeme vše nejlepší. Ano, s radostí.