Jeg er meget glad for at kunne byde den undersøgende filmskaber Klaus Scheidsteger
velkommen til et interview her på Kla.tv i dag.
Scheidsteger, mange af vores seere kender dig ikke endnu.
Kan du kort præsentere dig selv og fortælle os noget om din karriere?
Ja, det er jeg meget glad for at gøre. Tak, fordi du inviterede mig til interviewet.
Det er sket mere og mere på det seneste. Jeg er selvfølgelig også glad for det.
Jeg er faktisk tv-journalist af profession.
Jeg studerede journalistik på universitetet i Dortmund og var en del af det første år.
Og denne nyorientering af mine praksisorienterede studier endte efter min mellemeksamen i et praktikophold, som
jeg kunne gennemføre hos Westdeutscher Rundfunk i Köln.
Det var på et tidspunkt, hvor der ikke var nogen private tv-selskaber.
Det var stadig ønsketænkning for journalisterne.
Alle, der havde en god idé, fik lov til at realisere den og blev ikke censureret eller andet.
Og det var bare en god tid, det var de læreår, som jeg virkelig nød.
Og den næste udvikling var, at da de private tv-stationer blev godkendt, grundlagde jeg mit eget filmproduktionsselskab
i min hjemby Essen, da jeg var 30 år, i 1984.
Derfra producerede jeg internationale nyheder, reportager og dokumentarfilm med min egen
teknologi og mit eget team, hvilket var meget sjovt.
I et stykke tid, indtil omkring midten af 90'erne, begyndte tingene at ændre sig.
Så ifølge mottoet ved vi nu, hvad seeren ønsker at se, og stop med dit intellektuelle vrøvl, ingen ønsker at se det.
Ok
Derefter reducerede jeg virksomheden i et stykke tid og producerede for Arte.
Det var stadig en meget fordomsfri station, men lad os bare sige, at det, jeg engang havde lært, gradvist var gået tabt.
Så alle troede også, at de kunne være journalister.
Og det, der før var teamwork - et kamerahold der, en klipper der - skulle nu klares trin for trin af én person.
Digitaliseringen skabte selvfølgelig også denne gade. Men med hensyn til indhold blev det faktisk værre og værre.
Men det, der var og stadig er vigtigt, er, at jeg fik en god uddannelse.
Dine rapporter og dokumentarfilm har fokuseret på mobilkommunikation i omkring 20 år nu.
Hvordan fandt du ud af, at dit liv har en mission på netop dette område?
Så det var faktisk sådan, at elektrohypersensitive mennesker henvendte sig til mig i den private sfære.
De sagde, at de kunne mærke, at jeg havde en mobiltelefon på mig. Og først troede jeg, at de var lidt skøre.
Men på det næste møde gav disse mennesker mig en bog af en amerikansk forsker ved navn Dr. George Carlo, som engang havde
forsket på vegne af industrien mellem 1993 og 1999 og havde skrevet denne bog sammen med en journalist fra Washington
Post ved navn Martin Schram, hvor han så havde lanceret sine egne erfaringer med industrien - industrien var hans klient.
Han havde fundet problemer, og disse blev ikke kommunikeret til offentligheden i den form, der ville have været nødvendig.
Og denne George Carlo havde to hovedfokuser i sit liv, han havde studeret medicin og jura.
Og de havde valgt den forkerte sparringspartner.
Manden tog derefter dertil og forsøgte at organisere retssager mod den store mobiltelefonindustri for at hjælpe med
at strukturere dem og også for at drive det hele fremad på grundlag af sine videnskabelige resultater.
Med andre ord var det en god historie, som mærkeligt nok ikke interesserede nogen.
Og så arbejdede jeg mig gradvist ind i emnet, som har en utrolig bred vifte.
Ja, dine film har bragt dig i kontakt med anerkendte eksperter på dette område. Du har lige nævnt George Carlo.
Kan du sige et par ord om det? Hvilke andre eksperter har du mødt, og hvilke synspunkter har disse forskere?
Så min allerførste film, som blev vist på fransk tv i 2006, handlede faktisk om retssagerne mod
mobiltelefonindustrien, baseret på videnskabelige resultater.
Og det hele blev næret af historien om George Carlo, som blev miskrediteret, efter at han gik ud i offentligheden.
Faktisk med vigtig forbrugerbeskyttende information fra sin egen videnskab, som blev finansieret af
industrien, men som derefter gav fatale resultater.
Og i løbet af denne, lad os sige, første historie, som blev sendt i 2006 på den franske statslige tv-station France Deux, lærte jeg
en eller to forskere at kende ved hjælp af George Carlo, som på det tidspunkt ikke kun havde fundet
problemer, men også løsninger. Det var også meget interessant.
Der var det såkaldte Noisefield på University of Washington.
De mennesker, der engang havde fundet dette, i øvrigt også på vegne af industrien, nemlig militæret, talte da også åbent.
De fortalte mig, at dette var leverandøren til militæret - det var Motorola. Motorola er pioner inden for mobiltelefoni.
Og Motorola var kunden, der ville se, om man kunne finde noget, der kunne gøre
bjælkerne ineffektive og stadig skabe kommunikation.
Og så forskede de i det i ti år og fandt det såkaldte støjfelt.
Og da de præsenterede det for Motorola, var teknikerne i første omgang meget begejstrede.
Der er en professor Lipowitz, som også er kendt af forskerne, og som nu er afgået ved døden.
Men hans efterfølger tog det hele videre.
Motorolas entusiastiske teknikere blev så gradvist erstattet af advokater, og på et tidspunkt
sagde de: "Det, du har fundet her, eksisterer ikke.
Militæret brugte det alligevel for at beskytte deres egne drenge mod strålerne, så at sige.
Men han godkendte ikke det hele, for der kan ikke være et problem, for samtidig bliver der rejst sigtelser, og de
store gruppesøgsmål ville få hele branchen til at bryde sammen.
Så det var meget spændende.
I løbet af mit videre arbejde kunne jeg så først og fremmest gøre mig bekendt med europæisk
forskning, fordi George Carlo derefter konsulterede dem.
Der er filmen Thank You for Calling, hvor jeg også viser det lidt og går ind i laboratorierne hos folk som Kundi og
Moosgöller, Michael Kundi fra MedUni Wien, en arbejdsmediciner, som også har udført forskning på vegne af staten.
Og så er der folk som Willi Moosgöller, som faktisk er kræftforsker.
Det var sådan, jeg lærte professor Adlkofer at kende.
Store navne - folk, der er lidt fortrolige med emnet, vil genkende det.
Han havde taget initiativ til Reflex Study, en europæisk undersøgelse, som senere blev forsøgt
miskrediteret som bestilt forskning eller forfalsket forskning.
Det var meget interessant. Man finder dette mønster igen og igen.
Alle de mennesker, der har fundet noget, bliver bekæmpet af lobbyen med stor økonomisk støtte fra
industrien, og i nogle tilfælde bliver de taget fra dem.
Det er virkelig en katastrofal situation, især for os forbrugere.
Men vi har også strålingsbeskyttelse i Tyskland, og de gør det godt - de beskytter strålingen.
Ja, du har allerede foregrebet det næste spørgsmål lidt med dine kommentarer.
De andre såkaldte forskere giver næsten alle sammen grønt lys i forhold til mobiltelefoner.
Jeg tror, at grundene allerede er indlysende ud fra det, jeg lige har sagt.
Ja, der er meget interessante bøger om det. Det er ikke kun et fænomen, der nu findes i mobiltelefoner.
Det er det samme i industrien, fødevareindustrien og så videre.
Der er to bøger af professor Kreis, som også optræder i min seneste film "Det digitale dilemma".
Christian Kreis har skrevet: "Købt forskning" og "Købt videnskab".
Og den beskriver meget tydeligt, hvordan folk, der ikke følger med, så at sige, bliver miskrediteret,
forflyttet og truet. Der er virkelig forskellige scenarier.
Og i begyndelsen var jeg stadig meget naiv. Jeg kunne ikke engang forestille mig, at der fandtes en sådan ondskab.
Men desværre er det sådan, det er, for vi har selvfølgelig en global industri. Vi har en
fascinerende teknologi, det er der ingen tvivl om.
Du og jeg taler om denne digitale mulighed og så videre og så videre.
Vi bruger alle en mobiltelefon. Vi er ikke imod det.
Men det, du har set i de enkelte tilfælde, er nogle gange meget svært at afdække.
Men der er f.eks. den såkaldte ICNIRP - International Commission on Non-Ionising Radiation Protection.
Og ICNIRP er baseret på Federal Office for Radiation Protection og er finansieret af tyske skatteyderes penge.
Der er den såkaldte ICNIRP-rapport af en kollega fra München, professor Buchner, i kombination med et afdødt
medlem af Europa-Parlamentet fra Frankrig, Michelle Rivasi.
Den kan også downloades som PDF fra kompetenceinitiativet.
De enkelte medlemmer af denne kommission, som fastsætter international strålebeskyttelse og grænseværdier, blev undersøgt,
og det viste sig, at de alle har forbindelser til industrien.
Så de bliver også betalt af industrien, det er simpelthen fakta, der er blevet skabt her.
Og det kunne være interessant for interesserede at tage et kig på den såkaldte ICNIRP-rapport,
for man vil hurtigt finde det, man leder efter.
Og en gruppe kolleger ved navn Investigate Europe har opsummeret dette meget fint.
Og i min nye film præsenterer jeg også dette. Så das-digitale-dilemma.de (altid med et minustegn imellem) giver en
masse information, hvis jeg må lave lidt selvpromovering.
Ja, med glæde.
Ja, selv om dine dokumentarer faktisk altid var meget sprængfarlige, først og fremmest med hensyn til sundhed for alle
mennesker, blev det kun vist én gang - du nævnte det tidligere - i en dokumentar som denne på fransk tv og kun i forkortet
form på tysk tv og uden nogen form for programannoncering.
Hvilke erfaringer har du gjort dig som insider med den såkaldte mainstream, når det gælder mobilkommunikation?
Ja, det var en meget grov oplevelse.
Den allerførste film var en bestillingsproduktion fra France Deux i Paris. Der var stadig
en meget fordomsfri dokumentarfilminstruktør.
Og han sagde: Hør her, du er tysker, måske har du en kombinationsmulighed, en samproduktionsmulighed med ARD, for
eksempel. Jeg kender en fordomsfri chefredaktør på MDR.
Og jeg kendte hende også, fik kontakt, og så sagde hun: OK, vi gør det. Vi skal bruge 45 minutter.
Franskmændene havde brug for 50 til 52 minutter til deres programformat.
Og jeg blev lovet, at det hele ville blive vist på ARD, dvs. i det første program.
Franskmændene sendte det i den bedste sendetid. Og det blev også gentaget flere gange.
For tyskerne forsvandt filmen først ind i giftskabet.
Ok
Men må jeg også sige, at filmen havde den titel, som også blev annonceret i aviserne: Portables en
accusation - med andre ord, mobiltelefoner på anklagebænken.
Og denne titel blev ændret en smule på aftenen for udsendelsen efter pres fra branchens advokater.
Der stod: USA: mobiltelefoner i anklageskriftet.
Og vi måtte acceptere, at vi inkluderede en skrifttype i rulleteksterne, der siger, at WHO har alt under kontrol.
Så der er faktisk ikke noget reelt problem.
Selv om alt, hvad filmen viser, sker derovre, var vi nødt til at lægge denne tilføjelse ind for at berolige seeren, så at sige.
De interne jurister på tv-stationen var virkelig i klemme. Og jeg var nødt til at involvere mig.
Jeg havde chancen for at sige: Okay, så sender vi det slet ikke.
Eller jeg kan gå med til disse små ændringer. Så det var der, det startede, det er bare et interessant emne.
Der bliver tjent utroligt mange penge. Og folk bryder sig ikke om, at det bliver forstyrret.
Det første kritiske bidrag nogensinde blev givet i 1993 i et amerikansk talkshow.
Som følge heraf faldt Motorola-aktien med 10 % i løbet af en uge.
Og selvfølgelig reagerede de og besatte alle stillinger på en sådan måde, at intet ville gå
galt, og fulgte derefter op på det i medierne.
Fordi følgende så skete på ARD, dvs. MDR slash.
De informerede mig slet ikke. De sagde altid: OK, vi sender det på et tidspunkt, så får du besked.
Og mod slutningen af året fik jeg et opkald fra en sekretær, dagen før programmet blev sendt, som sagde:
Vi viser programmet i morgen, men vi har skåret 30 minutter væk - eller nej, forkortet det til 30 minutter.
Jeg fik de 45 minutter, jeg ønskede, leveret og betalt for.
Og så så jeg, at der ikke var nogen programannoncering for dette bidrag.
Derefter ringede jeg til mine kolleger på Süddeutsche Zeitung. For der var stadig en meget interessant
mediesektion på det tidspunkt, også en kritisk en af slagsen.
Og jeg gjorde dem opmærksom på denne forbindelse.
Og så kontaktede de tv-stationen og fik, i modsætning til mig, en udtalelse, der sagde: Filmen manglede en tysk forbindelse.
Og så så jeg filmen næste dag ved udsendelsestidspunktet kl. 10.
Den tyske reference manglede også, de klippede den selv ud.
Det var det, jeg oplevede, så det er faktisk utroligt.
Men det var sådan, det begyndte med censurforanstaltninger for 20 år siden. Og så
kiggede jeg også på, hvad det havde at gøre med.
De havde T-Mobile som partner for Bundesligaen det år.
De kunne nu ikke nedgøre den bedste kunde, den bedste reklamekunde - som efterlod et par hundrede millioner om året og dermed
var i stand til at støtte dem for Bundesliga-rettighederne.
I denne henseende var den tyske reference bevidst fraværende.
Så ja, i dag kan jeg grine af det. Dengang tænkte jeg: Gud, hvad laver du?
Det er ikke rigtig sådan, jeg har lært det.
Ja. Hvilke muligheder ser du som journalist for, at vores seere kan modvirke disse censurmediers manipulationer?
Du udnytter allerede de muligheder, der findes indtil videre.
Jeg havde også lidt ondt i maven, for jeg vil sige, at der generelt er meget nedgørelse, selv blandt folk, der er kritiske
over for f.eks. mobiltelefoner, er du ikke universelt populær, hvilket faktisk er en stor skam. The Drudge ved hvorfor.
Men der bliver skudt, hvor det er muligt.
Og det følte jeg også i en grad, hvor jeg virkelig tænkte, at nok er nok.
Og den eneste chance i øjeblikket ser ud til at ligge i de alternative mediers ekspertise og magt.
Og jeg kiggede også på arrangementet i Prag, hvor Auf1 organiserede denne AWEF. Du var der.
Og der var nogle få kolleger til stede, som bare talte lige ud af posen og forklarede tingene,
som de skulle. Og de er ikke længere autoriserede.
Så du bør faktisk invitere folk, der har været der næsten hver uge.
Men det er altid de samme ansigter fra politik. De spiller virkelig et dobbeltspil, industrien, politikerne og medierne nu.
Det er faldet til et niveau, der er uudholdeligt.
Så hvis du kender lidt til journalistisk arbejde, så er mottoet ... det, jeg følte, sagde mine kolleger også
helt klart til mig: Hvis du ikke spiller med, er du ude.
Jeg er udenfor. Og det er jeg glad for.
Men nu er jeg med, Martin.
Ja, lad mig sige det på denne måde. Jeg har indtryk af, at kritiske sind ikke er velkomne.
Jeg får ofte det indtryk, at det altid er de samme mennesker, der inviteres til talkshows, som er på et eller andet sted hver
dag, men i stedet for at give den gas og lade andre meninger komme til orde, bliver de indrammet. Det er i hvert fald det.
Og det er simpelthen forhold, som ikke længere er demokratiske i mine øjne. Og jeg synes, det er meget, meget trist.
Jeg er også enormt skuffet. Man har så mange forskellige positioner som observatør, og jeg
kan ikke engang se det normale program længere.
For der er altid denne form for indramning.
Lad mig give dig et nøgleord: den russiske aggressionskrig. Ja, det bliver hamret ind med jævne mellemrum.
Og det er kun på dette niveau, at den slags ting sker og bruges manipulerende, helt ned til det
feuilletonistiske område, for måske at få folk i stemning.
Og det er simpelthen en forkert og ikke-objektiv måde at formidle information på.
Og jeg ser ikke, at kritiske tanker er tilladt, selv i de såkaldte talkshows, og jeg synes, det er ekstremt trist.
Så i begyndelsen af coronavirus-æraen var der en eller to kritiske repræsentanter som Wolfgang Wodarg eller noget i den stil.
Man så ham igen i begyndelsen, og så blev han bragt til tavshed af medierne.
Tværtimod er folk som Sucharit Bhakdi endda blevet juridisk forfulgt og lukket ned eller har forsøgt at lukke ham ned.
Og de er sådan nogle vidunderlige mennesker. Hvad laver du der?
Så det er utroligt for mig. Men også så standardiserede marginer.
Ja, og jeg tror, der skal gøres noget for at modvirke det, og det fungerer faktisk ret godt.
Så jeg tror, at der allerede er mange af os, der ikke lader os føre bag lyset, og som stadig gør vores ting på hver vores måde.
Der er de mest forskellige temperamenter og kompetencer.
Men jeg synes, det hedder demokratisk medieadfærd, jeg synes, det er hyggeligt og farverigt, det er sådan, det skal være.
Og det er der, jeg forsøger at gøre mit. Også med hjælp fra vidunderlige organisationer som WIR-foreningen i Schweiz.
Det er mennesker, der er så multiaktive.
Men fordi jeg lavede noget sammen med dem og fik det op at stå takket være deres hjælp, bliver jeg
også skubbet over i det højreorienterede hjørne.
Altså fra deres egne rækker! Det er så skandaløst, så latterligt, så pinligt.
Men jeg vil heller ikke operere med vrede.
Det, vi har brug for, er forbrugeruddannelse og forbrugerbeskyttelse. For at opnå dette skal forbrugerne
danne deres egen mening. Og ikke kun om de daglige nyheder.
Ja, jeg tror, at blandt alle disse andre mennesker er det, som jeg synes har givet så god
genlyd ved dette AWEF, simpelthen denne solidaritet.
Denne solidaritet fra alle de mennesker, der stadig forsøger at danne sig en mening et eller andet sted og også støtter den.
Og jeg tror, at det sker mere og mere, at disse følsomheder, som nogle gange er der, virkelig er, jeg vil sige, at han
gør det mere sådan og sådan, så det ikke rigtig betyder noget, men du har et mål: at informere folk grundigt.
Og alle skal alligevel gøre sig deres egne tanker. Det er ikke noget problem.
Ja, hr. Scheidsteger, mange tak for dette korte interview, og vi ønsker dig fortsat succes med de ting, du gør, at
du simpelthen fortsætter med at have en kritisk tilgang.
Mange tak og held og lykke. Ja, med glæde.