Minulla on ilo toivottaa tutkiva elokuvantekijä Klaus Scheidsteger tervetulleeksi haastatteluun tänne Kla.tv:hen tänään.
Herra Scheidsteger, monet katsojistamme eivät tunne teitä vielä.
Voitko esitellä itsesi lyhyesti ja kertoa meille jotain urastasi?
Kyllä, teen sen erittäin mielelläni. Kiitos, että kutsuitte minut haastatteluun.
Näin on tapahtunut viime aikoina yhä useammin. Minäkin olen tietysti tyytyväinen.
Olen itse asiassa ammatiltani tv-toimittaja.
Opiskelin journalismia Dortmundin yliopistossa ja olin osa ensimmäistä vuotta.
Tämä uusi suuntautuminen käytännönläheisiin opintoihini päättyi välitutkinnon jälkeen harjoitteluun,
jonka sain suorittaa Westdeutscher Rundfunkissa Kölnissä.
Tämä tapahtui aikana, jolloin yksityisiä lähetysyhtiöitä ei ollut.
No, se oli edelleen toimittajien toiveajattelua.
Kuka tahansa, jolla oli hyvä idea, sai toteuttaa sen, eikä sitä sensuroitu tai muutakaan.
Ja se oli vain mukavaa aikaa, ne olivat oppisopimusvuosia, joista todella nautin.
Seuraavaksi, kun yksityiset lähetystoiminnan harjoittajat saivat luvan, perustin oman elokuvatuotantoyrityksen
kotikaupunkiini Esseniin 30-vuotiaana vuonna 1984.
Sieltä käsin tuotin kansainvälisiä uutisia, raportteja ja dokumentteja omalla
tekniikalla ja omalla tiimilläni, mikä oli hauskaa.
Jonkin aikaa, noin 90-luvun puoliväliin asti, asiat alkoivat muuttua.
Motton mukaan tiedämme siis nyt, mitä katsoja haluaa nähdä, ja lopeta älyllinen hölynpölysi, kukaan ei halua nähdä sitä.
Ok
Vähensin sitten jonkin aikaa yritystä ja tuotin Arte-yhtiölle.
Se oli edelleen hyvin ennakkoluuloton asema, mutta sanottakoon vain, että se, mitä olin kerran oppinut, oli vähitellen kadonnut.
Joten kaikki ajattelivat myös voivansa olla toimittajia.
Ja se, mikä ennen oli tiimityötä - kameraryhmä, leikkaaja - piti tehdä vaihe vaiheelta yhden henkilön toimesta.
Tietenkin digitalisaatio synnytti myös tämän kadun. Mutta sisällön osalta se itse asiassa paheni ja paheni.
Tärkeää oli ja on kuitenkin edelleen se, että sain loistavan koulutuksen.
Raporttisi ja dokumenttisi ovat keskittyneet matkaviestintään jo noin 20 vuoden ajan.
Miten tunnistit, että elämäsi tehtävä on tällä alueella?
Niinpä sähköyliherkät ihmiset lähestyivät minua yksityisellä tasolla.
He sanoivat tuntevansa, että minulla oli matkapuhelin mukanani. Aluksi luulin, että he olivat hieman hulluja.
Seuraavassa kokouksessa nämä ihmiset antoivat minulle kirjan, jonka oli kirjoittanut yhdysvaltalainen tiedemies, tohtori George
Carlo, joka oli aikoinaan tehnyt tutkimusta teollisuuden puolesta vuosina 1993-1999 ja joka oli kirjoittanut tämän kirjan yhdessä
Washington Postin toimittajan Martin Schramin kanssa, jossa hän oli tuonut esiin omat kokemuksensa
teollisuuden kanssa - teollisuus oli hänen asiakkaansa.
Hän oli havainnut ongelmia, eikä niistä ollut tiedotettu yleisölle siinä muodossa kuin olisi ollut tarpeen.
Tämä George Carlo oli keskittynyt elämässään kahteen asiaan: hän oli opiskellut lääketiedettä ja lakia.
Ja he olivat valinneet väärän sparrauskumppanin.
Mies meni sitten sinne ja yritti järjestää oikeudenkäyntejä suurta matkapuhelinteollisuutta vastaan, auttaa
niiden jäsentämisessä ja myös ajaa koko asiaa eteenpäin tieteellisten havaintojensa perusteella.
Toisin sanoen se oli hieno tarina, josta kukaan ei kumma kyllä välittänyt.
Sitten olen vähitellen perehtynyt aiheeseen, jonka kirjo on uskomattoman laaja.
Kyllä, elokuvasi ovat tuoneet sinut kosketuksiin alan tunnettujen asiantuntijoiden kanssa. Mainitsit juuri George Carlon.
Voitteko sanoa tästä muutaman sanan? Mitä muita asiantuntijoita olette tavanneet ja mitä näkemyksiä nämä tutkijat edustavat?
Ensimmäinen elokuvani, joka esitettiin Ranskan televisiossa vuonna 2006, käsitteli itse asiassa
kännykkäteollisuutta vastaan nostettuja kanteita, jotka perustuivat tieteellisiin tutkimustuloksiin.
Ja koko juttu sai alkunsa George Carlon tarinasta, joka diskreditoitiin sen jälkeen, kun hän tuli julkisuuteen.
Itse asiassa sen omasta tieteestä, jota teollisuus rahoitti, saatiin tärkeää kuluttajia suojelevaa
tietoa, mutta joka sitten johti kohtalokkaisiin tuloksiin.
Ja tämän, sanotaanko, ensimmäisen jutun aikana, joka esitettiin vuonna 2006 Ranskan valtion yleisradioyhtiössä France Deuxissa,
tutustuin George Carlon avulla yhteen tai kahteen tiedemieheen, jotka olivat tuolloin löytäneet paitsi
ongelmia myös ratkaisuja. Sekin oli hyvin mielenkiintoista.
Washingtonin yliopistossa oli niin sanottu Noisefield.
Ihmiset, jotka olivat aikoinaan löytäneet tämän, muuten myös teollisuuden, nimittäin
armeijan, puolesta, puhuivat silloin myös avoimesti.
Minulle kerrottiin, että tämä oli armeijan toimittaja - se oli Motorola. Motorola on matkapuhelintekniikan edelläkävijä.
Ja Motorola oli asiakas, joka halusi nähdä, voitaisiinko keksiä jotakin, joka tekisi
palkeista tehottomia ja loisi silti viestintää.
Sitten he tutkivat asiaa kymmenen vuoden ajan ja löysivät niin sanotun melukentän.
Kun he esittivät tämän Motorolalle, teknikot olivat aluksi hyvin innostuneita.
Tutkijat tuntevat myös professori Lipowitzin, joka on nyt kuollut.
Mutta hänen seuraajansa vei sitten koko asian pidemmälle.
Motorolan innokkaat teknikot korvattiin sitten vähitellen lakimiehillä, ja sitten jossain vaiheessa he
sanoivat: "Sitä, mitä olette löytäneet, ei ole olemassa".
Armeija käytti sitä joka tapauksessa suojellakseen omia poikiaan niin sanotusti säteiltä.
Mutta hän ei antanut lupaa koko asialle, koska ongelmaa ei voi olla, koska samaan aikaan nostetaan syytteitä ja
valtavat ryhmäkanteet aiheuttaisivat koko alan romahduksen.
Se oli hyvin jännittävää.
Jatkotyöni aikana pystyin sitten tutustumaan ennen kaikkea eurooppalaiseen tutkimukseen, koska George Carlo konsultoi niitä.
On olemassa elokuva Thank You for Calling, jossa näytän myös tätä hieman ja menen sellaisten ihmisten laboratorioihin kuin Kundi
ja Moosgöller, Michael Kundi MedUni Wienistä, työterveyslääkäri, joka on myös tehnyt tutkimusta valtion puolesta.
Sitten on ihmisiä kuten Willi Moosgöller, joka on itse asiassa syöpätutkija.
Näin tutustuin professori Adlkoferiin.
Isoja nimiä - aiheeseen hieman perehtyneet ihmiset tunnistavat sen.
Hän oli tehnyt aloitteen eurooppalaisesta Reflex-tutkimuksesta, joka myöhemmin yritettiin häpäistä
tilaustutkimuksena tai väärennettynä tutkimuksena.
No, se oli hyvin mielenkiintoista. Tämä kuvio toistuu yhä uudelleen.
Kaikki ne ihmiset, jotka ovat löytäneet jotain, joutuvat teollisuuden valtavan taloudellisen tuen turvin
lobbauksen kohteeksi, ja joissakin tapauksissa ne viedään pois.
Tämä on todella katastrofaalinen tilanne erityisesti meille kuluttajille.
Mutta Saksassa on myös säteilysuojelu, ja se tekee hyvää työtä - se suojaa säteilyä.
Kyllä, olet jo hieman ennakoinut seuraavaa kysymystä kommenteillasi.
Muut niin sanotut tiedemiehet ovat lähes kaikki antaneet kaiken selväksi matkapuhelinten suhteen.
Mielestäni syyt ovat jo ilmeisiä sen perusteella, mitä juuri sanoin.
Kyllä, tästä on olemassa hyvin mielenkiintoisia kirjoja. Se ei ole vain ilmiö, joka löytyy nyt matkapuhelimista.
Sama pätee teollisuudessa, elintarviketeollisuudessa ja niin edelleen.
Professori Kreis on kirjoittanut kaksi kirjaa, ja hän esiintyy myös uusimmassa elokuvassani "The Digital Dilemma".
Christian Kreis on kirjoittanut: "Ostettu tutkimus" ja "Ostettu tiede".
Ja siinä kuvataan hyvin selvästi, miten ihmiset, jotka eivät niin sanotusti suostu, diskreditoidaan,
siirretään ja uhkaillaan. Skenaarioita on todella erilaisia.
Ja alussa olin vielä hyvin naiivi. En osannut edes kuvitella, että olisi ollut tällaista pahansuopuutta.
Mutta valitettavasti näin on, koska meillä on tietenkin maailmanlaajuinen teollisuus. Meillä on
kiehtovaa teknologiaa, siitä ei ole epäilystäkään.
Puhumme tästä digitaalisesta mahdollisuudesta ja niin edelleen ja niin edelleen.
Me kaikki käytämme matkapuhelinta. Emme vastusta sitä.
Mutta sitä, mitä olette nähneet yksittäistapauksissa, on joskus hyvin vaikea paljastaa.
Mutta on olemassa esimerkiksi niin sanottu ICNIRP - International Commission on Non-Ionising Radiation Protection.
ICNIRP toimii Saksan liittovaltion säteilysuojeluviraston yhteydessä, ja sitä rahoitetaan Saksan veronmaksajien rahoilla.
On niin sanottu ICNIRP:n raportti, jonka on laatinut müncheniläinen kollega, professori Buchner, yhdessä ranskalaisen
edesmenneen Euroopan parlamentin jäsenen Michelle Rivasin kanssa.
Tämä on ladattavissa myös PDF-tiedostona osaamisaloitteesta.
Kansainvälisen säteilysuojelun ja raja-arvot määrittävän komission yksittäisiä jäseniä tutkittiin, ja kävi
ilmi, että heillä kaikilla on yhteyksiä teollisuuteen.
Teollisuus siis maksaa myös, nämä ovat yksinkertaisesti tosiasioita, jotka on luotu täällä.
Kiinnostuneille voisi olla mielenkiintoista tutustua tähän niin sanottuun ICNIRP:n
raporttiin, koska sieltä löytyy nopeasti se, mitä etsit.
Kollegaryhmä nimeltä Investigate Europe on tiivistänyt tämän hyvin.
Uudessa elokuvassani esitän myös tämän. Das-digitale-dilemma.de (aina miinusmerkki välissä) tarjoaa siis
paljon tietoa, jos saan tehdä hieman itsemainontaa.
Kyllä, mielelläni.
Kyllä, vaikka dokumenttinne olivat itse asiassa aina erittäin räjähdysherkkiä, ennen kaikkea kaikkien ihmisten terveyden
kannalta, se esitettiin vain kerran - mainitsitte sen aiemmin - tällaisena dokumenttina Ranskan televisiossa ja vain lyhennettynä
Saksan televisiossa ja ilman minkäänlaista ohjelmailmoitusta.
Millaisia kokemuksia sinulla on sisäpiiriläisenä niin sanotusta valtavirrasta matkaviestinnän alalla?
Kyllä, se oli hyvin karkea kokemus.
Ensimmäinen elokuva oli France Deuxin tilaustuotanto Pariisissa. Siellä oli vielä hyvin ennakkoluuloton dokumenttielokuvaohjaaja.
Ja hän sanoi: "Kuule, olet saksalainen, ehkä sinulla on yhdistelmämahdollisuus,
yhteistuotantomahdollisuus esimerkiksi ARD:n kanssa". Tunnen erään MDR:n ennakkoluulottoman päätoimittajan.
Tunsin hänetkin, otin yhteyttä ja hän sanoi: "Hyvä on, tehdään se. Tarvitsemme 45 minuuttia.
Ranskalaiset tarvitsivat 50-52 minuuttia ohjelmaformaattiinsa.
Ja minulle luvattiin, että koko juttu näytettäisiin ARD:ssä, eli ensimmäisessä ohjelmassa.
Ranskalaiset lähettävät sen parhaaseen katseluaikaan. Se myös toistettiin useita kertoja.
Saksalaisille elokuva katosi toistaiseksi myrkkykaappiin.
Ok
Saanen kuitenkin myös sanoa, että elokuvalla oli otsikko, joka ilmoitettiin myös sanomalehdissä: Portables en
accusation - toisin sanoen matkapuhelimet oikeudessa.
Tätä otsikkoa muutettiin hieman lähetysiltana alan lakimiesten painostuksesta.
Siinä sanottiin: Yhdysvallat: matkapuhelimet syytteessä.
Ja meidän oli hyväksyttävä se, että otimme lopputeksteihin mukaan kirjasintyypin, jossa
sanotaan, että WHO:lla on kaikki hallinnassa.
Todellista ongelmaa ei siis oikeastaan ole.
Vaikka kaikki, mitä elokuvassa näytetään, tapahtuu tuolla, meidän oli pakko lisätä tämä
lisäys niin sanotusti rauhoittaaksemme katsojaa.
Yleisradioyhtiön sisäiset lakimiehet olivat todella pulassa. Ja minun oli puututtava asiaan.
Minulla oli mahdollisuus sanoa, että okei, sitten emme lähetä sitä ollenkaan.
Tai voin hyväksyä nämä pienet muutokset. Siitä se siis alkoi, se on vain mielenkiintoinen aihe.
Siellä tehdään uskomattoman paljon rahaa. Ihmiset eivät pidä siitä, että tämä häiriintyy.
No, ensimmäinen kriittinen puheenvuoro tehtiin vuonna 1993 amerikkalaisessa talk show'ssa.
Tämän seurauksena Motorolan osakkeet laskivat 10 prosenttia viikossa.
Ja tietysti he reagoivat ja täyttivät kaikki paikat siten, ettei mikään menisi pieleen, ja
sitten he seurasivat tätä tiedotusvälineissä.
Koska ARD:ssä tapahtui sitten seuraavaa, eli MDR:n leikkaus.
He eivät ilmoittaneet minulle mitään. He sanoivat aina: "Hyvä on, lähetämme sen jossain vaiheessa, ilmoitamme sinulle sitten".
Ja vuoden loppupuolella sain puhelun sihteeriltä päivää ennen ohjelman lähetystä, joka sanoi:
Näytämme ohjelman huomenna, mutta olemme leikanneet 30 minuuttia - tai ei, lyhentäneet sitä 30 minuuttiin.
Minulle toimitettiin ja maksettiin haluamani 45 minuuttia.
Sitten huomasin, että tästä panoksesta ei ollut ohjelmailmoitusta.
Soitin sitten kollegoilleni Süddeutsche Zeitungiin. Siellä oli tuolloin vielä hyvin
mielenkiintoinen mediaosasto, myös kriittinen.
Ja kiinnitin heidän huomionsa tähän yhteyteen.
Sitten he ottivat yhteyttä lähetystoiminnan harjoittajaan, ja toisin kuin minä, he saivat lausunnon, jossa
sanottiin, että elokuvalla ei ole saksalaista yhteyttä.
Ja sitten katsoin elokuvan seuraavana päivänä klo 10.00 lähetysaikaan.
Myös saksalaisviittaus puuttui, he leikkasivat sen itse pois.
No, näin minä koin, mikä on oikeastaan uskomatonta.
Mutta niinhän se alkoi sensuuritoimista 20 vuotta sitten. Ja sitten katsoin myös, mihin se liittyi.
T-Mobile oli tuona vuonna Bundesliigan yhteistyökumppani.
He eivät voineet nyt halventaa parasta asiakasta, parasta mainosasiakasta - joka jätti muutaman sata miljoonaa vuodessa
ja pystyi siten tukemaan heitä Bundesliigan oikeuksien vuoksi.
Tältä osin Saksan viittaus puuttui tarkoituksella.
Joten kyllä, tänään voin nauraa sille. Silloin ajattelin, että luoja, mitä sinä teet?
En oikeastaan oppinut sitä niin.
Kyllä. Mitä mahdollisuuksia näet toimittajana katsojillemme vastustaa näitä sensuurimedian juonitteluja?
No, olette jo hyödyntämässä tähänastisia mahdollisuuksia.
Minulla oli myös hieman vatsakipuja, koska sanoisin, että kaiken kaikkiaan ette ole yleisön suosiossa, edes niiden ihmisten
keskuudessa, jotka suhtautuvat kriittisesti esimerkiksi matkapuhelimiin, mikä on itse
asiassa suuri sääli. The drudge tietää miksi.
Mutta laukauksia ammutaan aina kun se on mahdollista.
Tunsin sen myös siinä määrin, että ajattelin, että nyt riittää.
Ainoa mahdollisuus tällä hetkellä näyttää minusta olevan erityisesti vaihtoehtoisten
tiedotusvälineiden asiantuntemus ja voima.
Tutkin myös esimerkiksi Prahan tapahtumaa, jossa Auf1 järjesti tämän AWEF-tapahtuman. Sinä olit siellä.
Paikalla oli myös muutama kollega, jotka puhuivat yksinkertaisesti suoraan ja selittivät asiat niin
kuin pitääkin. Eivätkä he ole enää valtuutettuja.
Sinun pitäisi siis itse asiassa kutsua ihmisiä, jotka ovat osallistuneet sinne lähes joka viikko.
Mutta ne ovat aina samat kasvot politiikasta. He todellakin pelaavat nyt
kaksinkertaista peliä, teollisuus, politiikka ja media.
Se on vajonnut tasolle, joka on sietämätön.
Jos siis tiedätte hieman journalistisesta työstä, mottoni mukaan... kollegani sanoivat minulle myös melko
selvästi, mitä tunsin: jos et pelaa mukana, olet ulkona.
Olen ulkona. Ja olen iloinen siitä.
Mutta nyt olen mukana, Martin.
Kyllä, sanon sen näin. Minusta tuntuu, että kriittiset mielet eivät ole tervetulleita.
Minusta tuntuu usein siltä, että samat ihmiset kutsutaan aina keskusteluohjelmiin, joita on jossain joka päivä, mutta sen
sijaan, että he antaisivat asian olla ja antaisivat muiden mielipiteiden tulla
kuulluiksi, heidät kehystetään. No, se ainakin.
Ja nämä ovat yksinkertaisesti olosuhteita, jotka eivät ole enää demokraattisia minun
silmissäni. Ja minusta ne ovat hyvin, hyvin surullisia.
Olen myös valtavan pettynyt. Tarkkailijana on niin monia eri kantoja, enkä pysty enää edes katsomaan normaalia ohjelmaa.
Koska tällainen kehystäminen on aina mahdollista.
Annan teille avainsanan: Venäjän hyökkäyssota. Kyllä, se isketään kotiin muutaman lauseen välein.
Ja vasta tällä tasolla tällaista tapahtuu ja sitä käytetään manipulatiivisesti, aina feuilletonistista
aluetta myöten, jotta ihmiset saataisiin tunnelmaan.
Se on yksinkertaisesti väärä ja epäobjektiivinen tapa välittää tietoa.
Enkä näe, että kriittistä ajattelua sallitaan edes niin sanotuissa keskusteluohjelmissa, ja minusta se on erittäin surullista.
Koronavirusten aikakauden alussa oli yksi tai kaksi kriittistä edustajaa, kuten Wolfgang Wodarg tai jotain sellaista.
Hänet nähtiin jälleen alussa, ja sitten media vaikeni hänestä.
Päinvastoin, Sucharit Bhakdin kaltaisia ihmisiä on jopa vainottu laillisesti ja suljettu tai yritetty sulkea hänet.
Ja he ovat niin ihania ihmisiä. Mitä teet siellä?
Se on uskomatonta minulle. Mutta myös niin vakioidut marginaalit.
Kyllä, ja mielestäni jotain on tehtävä sen torjumiseksi, ja se toimii itse asiassa varsin hyvin.
Uskon siis, että meitä on jo nyt paljon, jotka emme anna itsemme viedä itseämme ja jotka
edelleen tekevät asiamme, kukin omalla tavallaan.
Luonteeltaan ja pätevyydeltään he ovat mitä erilaisimpia.
Mutta minusta sitä kutsutaan demokraattiseksi mediakäyttäytymiseksi, minusta se on
miellyttävää ja värikästä, niin sen pitäisi olla.
Ja siinä yritän tehdä oman juttuni. Myös ihanien järjestöjen, kuten sveitsiläisen WIR-yhdistyksen, avulla.
Nämä ihmiset ovat niin moniaktiivisia.
Mutta koska tein jotain yhdessä heidän kanssaan ja sain sen käyntiin heidän apunsa ansiosta,
minut on myös työnnetty oikeistolaiseen nurkkaan.
Siis heidän omista riveistään! Tämä on niin törkeää, niin naurettavaa, niin noloa.
Mutta no, en minäkään halua toimia vihaisesti.
Tarvitsemme kuluttajavalistusta ja kuluttajansuojaa. Tämän saavuttamiseksi kuluttajien on muodostettava
omat mielipiteensä. Eikä vain päivittäisistä uutisista.
Kyllä, luulen, että kaikkien näiden muiden ihmisten joukossa se, mikä on mielestäni saanut niin paljon vastakaikua
tässä AWEF:ssä, on yksinkertaisesti tämä solidaarisuus.
Tämä solidaarisuus kaikille niille ihmisille, jotka yrittävät vielä muodostaa mielipiteen jostain ja myös tukea sitä.
Ja luulen, että näin tapahtuu yhä enemmän, että nämä herkkyydet, joita joskus on, ovat todella, sanoisin, että hän tekee sitä
enemmän näin ja hän tekee sitä enemmän noin, niin että sillä ei ole väliä, mutta teillä on
yksi tavoite: tiedottaa ihmisille kattavasti.
Ja jokaisen on joka tapauksessa tehtävä oma päätöksensä. Se ei ole ongelma.
Kyllä, herra Scheidsteger, kiitos paljon tästä lyhyestä haastattelusta, ja toivotamme teille jatkossakin
menestystä tekemissänne asioissa, ja toivomme, että jatkatte yksinkertaisesti kriittistä lähestymistapaa.
Paljon kiitoksia ja kaikkea hyvää. Kyllä, mielelläni.