Sa zadovoljstvom danas na Kla.tv-u pozdravljam istraživačkog filmaša Klausa Scheidstegera na intervjuu.
Gospodine Scheidsteger, mnogi naši gledatelji vas još ne poznaju.
Možete li se ukratko predstaviti i reći nam nešto o svojoj karijeri?
Da, rado ću. Hvala vam što ste me pozvali na ovaj intervju.
To se u posljednje vrijeme često događa. Naravno da sam oduševljen.
Pa, zapravo sam po struci televizijski novinar.
Studirao sam novinarstvo na Sveučilištu u Dortmundu i bio sam dio prve generacije.
Ovaj novi smjer u mojim studijima usmjerenim na praksu kulminirao je pripravništvom nakon moje srednje diplome,
koje sam uspio završiti u Westdeutscher Rundfunku u Kölnu.
To je bilo u vrijeme kada nije bilo privatnih emitera.
Pa, to je i dalje bio program na zahtjev za novinare.
Svatko tko je imao dobru ideju mogao ju je provesti; nije bilo cenzure ni ničega drugog.
I to je bilo jednostavno dobro provedeno vrijeme, to su bile moje formativne godine, u kojima sam jako uživao.
Sljedeći razvoj događaja bio je kada su privatni emitenti dobili licence. Sa 30 godina, 1984. godine, osnovao sam
vlastitu filmsku produkcijsku tvrtku u svom rodnom gradu Essenu.
Od tada sam s vlastitom opremom i vlastitim timom producirao međunarodne vijesti,
izvještaje i dokumentarce, što je bilo jako zabavno.
Neko vrijeme, sve do sredine 1990-ih, stvari su se počele mijenjati.
Kao da hoće reći: sada znamo što gledatelji žele vidjeti, pa prestanite s vašim
intelektualnim besmislicama; nitko to ne želi vidjeti.
U redu
Nakon toga sam na neko vrijeme smanjio obim poslovanja tvrtke i producirao za Arte.
Još je uvijek bio vrlo otvorenog uma, ali recimo samo da je ono što sam nekada naučio postupno iščezlo.
Svi su mislili da mogu biti reporteri.
A ono što je nekada bilo timski rad – postojao je tim za kameru, postojao je montažer –
onda je morala jedna osoba raditi korak po korak.
Naravno, isto se dogodilo i s digitalizacijom ove ulice. Ali što se tiče sadržaja, zapravo je postajalo sve gore i gore.
Ali ono što je bilo važno, i što i dalje jest, jest da sam imao izvrsno obrazovanje.
Već otprilike 20 godina vaši izvještaji i dokumentarci se iznova usredotočuju na mobilne komunikacije.
Kako ste prepoznali ovo područje kao svoje životno djelo?
Pa, ono što se zapravo dogodilo jest da su mi se u privatnom životu obratile osobe koje
su hipersenzitivne na električnu energiju.
Rekli su da su mogli osjetiti da nosim mobitel. I isprva sam mislio da su pomalo ludi.
Ali na našem sljedećem sastanku ti su mi ljudi dali knjigu američkog znanstvenika dr. Georgea Carla, koji je između 1993. i
1999. proveo istraživanje u ime industrije i napisao tu knjigu zajedno s novinarom Washington Posta Martinom
Schramom, u kojoj je opisao svoja vlastita iskustva s industrijom – industrija je bila njegov klijent.
Otkrio je probleme, a oni nisu bili priopćeni javnosti na način koji je bio potreban.
I ovaj George Carlo imao je dva glavna fokusa u životu, budući da je studirao medicinu i pravo.
I odabrali su pogrešnog partnera za sparing.
Čovjek je potom krenuo i pokušao organizirati i pomoći u strukturiranju tužbi protiv velike industrije
mobilnih telefona, kao i potaknuti cijelu stvar naprijed na temelju svojih znanstvenih otkrića.
To jest, bila je to sjajna priča za koju, začudo, nitko nije mario.
A onda sam se postupno upuštao u temu, koja obuhvaća nevjerojatno širok raspon tema.
Da, kroz svoje filmove uspostavili ste kontakt s renomiranim stručnjacima u ovom području. Upravo ste spomenuli Georgea Carla.
Možete li ukratko komentirati ovo? Koje ste još stručnjake susreli i kakva su njihova stajališta?
Pa, moj prvi film, koji je 2006. godine emitiran na francuskoj televiziji, prvenstveno se usredotočio na tužbe protiv
industrije mobilnih telefona, temeljene na znanstvenim nalazima.
A cijela je stvar bila vođena pričom o Georgeu Carlu, koji je diskreditiran nakon što je sve objavio.
Zapravo, s važnim informacijama o zaštiti potrošača iz vlastitog znanstvenog istraživanja, ali financiranim od
strane industrije, proizvelo je katastrofalne rezultate.
I tijekom ove, recimo, prve priče, koja je emitirana 2006. na francuskoj državnoj televiziji France Deux, tada sam upoznao
jednog ili dva znanstvenika uz pomoć Georgea Carla, koji u to vrijeme nije samo otkrivao probleme, nego i
pronalazio rješenja. To je također bilo vrlo zanimljivo.
Na Sveučilištu Washington postojao je takozvani Noisefield.
Usput, ljudi koji su to otkrili u ime industrije, odnosno vojske, otvoreno su o tome govorili.
Rekli su mi da je Motorola bila dobavljač za vojsku. Motorola je, naravno, pionir u mobilnim komunikacijama.
Motoroli je povjereno da istraži može li se pronaći nešto što bi učinilo zračenje
neučinkovitim, a istovremeno omogućilo komunikaciju.
A onda su deset godina istraživali ovo i otkrili ono što je poznato kao polje buke.
A nakon što su to predstavili Motoroli, inženjeri su u početku bili vrlo entuzijastični.
Postoji profesor Lipowitz, koji je također poznat istraživačima i u međuvremenu je preminuo.
Ali je njegov nasljednik potom nastavio sa svime.
Entuzijastični inženjeri u Motoroli potom su postupno zamijenjeni odvjetnicima, koji su na kraju
izjavili da ono što ste ovdje otkrili ne postoji.
Vojska ga je ionako koristila da zaštiti svoje dečke od zračenja, da tako kažemo.
Ali nije objavio sve jer ne smije biti nikakvih problema, jer se istovremeno vode tužbe, a goleme
kolektivne tužbe bi dovele do propasti cijele industrije.
Pa, to je bilo vrlo uzbudljivo.
U tijeku mog daljnjeg rada tada sam mogao saznati o europskim istraživanjima, jer je George Carlo angažiran.
Tu je film Thank You for Calling, u kojem to malo prikazujem i ulazim u laboratorije ljudi poput Kundija i Moosgöllera,
odnosno Michaela Kundija s MedUni Vienna, industrijskog liječnika koji je također proveo istraživanja u ime države.
Zatim postoje ljudi poput Willija Moosgöllera, koji je zapravo istraživač raka.
Tako sam upoznao profesora Adlkofera.
Velika imena – osobe koje su donekle upoznate s temom prepoznat će ih.
Pokrenuo je Studiju Reflex, europsku studiju, koju su kasnije također pokušali
diskreditirati kao naručenu ili falsificiranu studiju.
Pa, to je bilo vrlo zanimljivo. Više puta vi ponavljate ovaj obrazac.
Svi pojedinci koji su nešto otkrili nailaze na protivljenje lobija, koji prima značajnu financijsku potporu
od industrije, a u nekim slučajevima bivaju i uklonjeni.
Ovo je zaista katastrofalna situacija, osobito za nas potrošače.
Ali u Njemačkoj također imamo zaštitu od zračenja i oni dobro rade na tome da nas zaštite od zračenja.
Da, svojim ste komentarima već donekle predvidjeli sljedeće pitanje.
Ostali takozvani znanstvenici, gotovo svi, u osnovi samo daju zeleno svjetlo za mobilne komunikacije.
Mislim da su razlozi već očiti iz onoga što je upravo rečeno.
Da, postoji nekoliko vrlo zanimljivih knjiga o ovoj temi. Ovo nije samo fenomen koji se
danas može naći u mobilnim komunikacijama.
Slično je u industriji, prehrambenoj industriji i tako dalje.
Pa, postoje dvije knjige profesora Kreisa, koji se također pojavljuje u mom najnovijem filmu "Digitalna dilema".
Christian Kreis je napisao: "Kupljeno istraživanje" i "kupljena znanost."
I on vrlo jasno opisuje kako se ljudi koji, da tako kažemo, ne idu s masom, diskreditiraju,
premještaju i prijete im. Doista postoje različiti scenariji.
I na početku sam bio vrlo naivan. Nisam mogao zamisliti da tamo vlada takva zloba.
Nažalost, takav je to način, jer imamo globalnu industriju, naravno. Imamo fascinantnu tehnologiju, o tome nema sumnje.
Oboje govorimo o ovoj digitalnoj mogućnosti i tako dalje i tako dalje.
Svi mi koristimo mobilne telefone. Ne protivimo im se.
Ali ono što smo također vidjeli u pojedinačnim slučajevima bilo je da je ponekad bilo vrlo teško otkriti.
Ali postoji, na primjer, ICNIRP – Međunarodna komisija za zaštitu od neionizirajućeg zračenja.
ICNIRP ima sjedište u Saveznom uredu za zaštitu od zračenja i financira se novcem njemačkih poreznih obveznika.
Postoji takozvano izvješće ICNIRP-a koje je pripremio kolega iz Münchena, profesor Buchner, u suradnji s
Michelle Rivasi, zastupnicom Europskog parlamenta iz Francuske, koja je nažalost preminula.
Također ga možete preuzeti kao PDF datoteku s web-stranice Competence Initiative.
Pojedini članovi ove komisije, koja utvrđuje međunarodne standarde i granice zaštite od zračenja, bili su
istraženi i ispostavilo se da svi imaju veze s industrijom.
Dakle, i oni su plaćeni od strane industrije; ovo su jednostavno činjenice koje su ovdje stvorene.
I moglo bi biti prilično zanimljivo svima koji su zainteresirani da pogledaju ovaj takozvani ICNIRP
izvještaj, gdje ćete brzo pronaći ono što tražite.
Grupa kolega pod nazivom Investigate Europe također je to vrlo lijepo sažela.
I to također prikazujem u svom novom filmu. Dakle, das-digitale-dilemma.de (uvijek s crticom između)
pruža mnogo uvida, ako smijem malo samopromocije.
Da, naravno.
Da, iako su vaši dokumentarci oduvijek bili izrazito kontroverzni, osobito u pogledu zdravlja svih ljudi, prikazani su
samo jednom – kao što ste ranije spomenuli – u dokumentarcu na francuskoj televiziji, a u Njemačkoj
samo u skraćenom obliku i bez ikakve najave programa.
Kao upućeni, kakva ste iskustva imali s takozvanim mainstreamom u vezi s temom mobilnih komunikacija?
Da, pa, to je bilo vrlo intenzivno iskustvo.
Dakle, prvi film bio je naručena produkcija France Deuxa u Parizu. U to je vrijeme ondje još uvijek
bio na čelu dokumentarnog filma vrlo otvorenog uma.
I on je rekao: Gledaj, ti si Nijemac, možda imaš opciju kombiniranog projekta, opciju koprodukcije s ARD-om, na
primjer. Znam nekoga tamo, otvorenog glavnog urednika na MDR-u.
I ja sam je također poznavao, pa sam je kontaktirao i rekla je: "U redu, napravimo to. Trebamo 45 minuta."
Francuzi su za svoj emitirani format trebali 50 do 52 minute.
I obećano mi je da će cijela stvar potom također biti emitirana na ARD-u, glavnom kanalu.
Prikazano je u udarnom terminu u Francuskoj. I ponovljeno je nekoliko puta.
Njemci su film isprva zaključali u ormarić za otrove.
U redu
Ali također bih trebao spomenuti da je film imao naslov koji je objavljen u novinama: Portables
en accusation – što znači mobiteli na suđenju.
I ovaj je naslov blago izmijenjen u večernjim satima emitiranja pod pritiskom odvjetnika industrije.
Stalo je: SAD: Mobilni telefoni u optužnici.
I morali smo se složiti da u odjavnoj špici uključimo natpis kojim se navodi da SZO ima sve pod kontrolom.
Dakle, zapravo nema problema.
Iako se sve što se događa u filmu odvija tamo, morali smo uključiti ovaj dodatak kako
bismo, da tako kažemo, uvjerili gledatelje.
Interni pravnici u tom medijskom kući bili su stvarno u teškoj situaciji. I morao sam to prihvatiti.
Imao sam priliku reći: u redu, onda ga uopće nećemo poslati.
Ili ću se složiti s tim malim promjenama. Dakle, tu je sve počelo, to je samo zanimljiva tema.
Tamo se zarađuje nevjerojatna količina novca. Ljudi ne vole kad se to poremeti.
Dakle, to je bio prvi ikada kritički doprinos, koji je bio 1993. godine u talk showu u Americi.
Kao rezultat toga, dionice Motorole pale su za 10% u roku od tjedan dana.
I naravno, reagirali su i popunili sve pozicije kako ništa ne bi pošlo po zlu, a zatim su to pratili u medijima.
Jer se sljedeće dogodilo na ARD-u, odnosno na slash MDR-u.
Uopće me nisu obavijestili. Uvijek su govorili: U redu, poslat ćemo to u nekom trenutku, javit ćemo ti.
I pred kraj godine, dan prije emitiranja, dobio sam poziv od tajnice, koja je rekla:
Sutra ćemo prikazati program, ali smo skratili 30 minuta – ili bolje rečeno, ne, skratili smo ga na 30 minuta.
Isporučio sam 45 minuta koje su bile zatražene i za koje sam bio plaćen.
I onda sam primijetio da za ovu stavku nije bilo najave programa.
Zato sam nazvao svoje kolege u Süddeutsche Zeitungu. Jer su tada još imali vrlo
zanimljiv medijski odjeljak, koji je bio i kritičan.
I skrenuo sam njihovu pažnju na ovu vezu.
A onda su kontaktirali emitera i, za razliku od mene, dobili odgovor koji je glasio: filmu je nedostajala njemačka veza.
A onda sam sljedeći dan pogledao film u terminu emitiranja u 10 sati ujutro.
Njemačka referenca također je nedostajala; oni su je sami izbacili.
Pa, tako sam to doživio, što je zapravo nevjerojatno.
Ali tako su prije 20 godina započele mjere cenzure. A onda sam istražio s čime je to povezano.
Te su godine imali T-Mobile kao partnera za Njemačku nogometnu ligu.
Nisu si mogli priuštiti da otuđe najboljeg kupca, najboljeg oglašivača – koji je donosio nekoliko stotina milijuna
godišnje i mogao ih podržati u stjecanju prava na Bundesligu.
U tom pogledu njemačka referenca je namjerno izostavljena.
Dakle, da, danas se mogu nasmijati tome. Tada sam mislio: Bože moj, što radiš?
Nisam naučio raditi to na taj način.
Da. Kao novinar, koje mogućnosti vidite za naše gledatelje da se suprotstave tim spletkama cenzurnih medija?
Pa, već koristite prilike koje postoje do danas.
Pa, i ja sam imao neku intuiciju o tome, jer, recimo, sve u svemu to je prilično snažna pogrda, čak i među ljudima koji su kritični
prema mobilnim komunikacijama; na primjer, nisi popularan svugdje, što je zapravo šteta. Samo pogubitelj zna zašto.
Ali pucaju gdje god mogu.
I to sam osjetio do te mjere da zaista mislim: dosta je bilo.
I jedina prilika, po mom mišljenju, trenutno leži u kompetentnosti i moći alternativnih medija, osobito.
I također sam pogledao, na primjer, događaj u Pragu, gdje je Auf1 organizirao ovaj AWEF. Bio si tamo.
I bilo je nekoliko kolega prisutnih koji su jednostavno jasno govorili i objašnjavali stvari, kao što
su trebali. I njima više nije dopušteno sudjelovati.
Dakle, zapravo biste trebali pozvati ljude koji su tamo bili gotovo svaki tjedan.
Ali uvijek su to ista lica iz politike. Industrija, politika i mediji ovih dana zaista igraju dvostruku igru.
Ovo je spalo na razinu koja je nepodnošljiva.
Dakle, ako malo znate o novinarskom radu, prema motu... što sam osjetio, kolege su mi to
također jasno rekle: ako ne igrate igru, van ste.
Idem. I drago mi je zbog toga.
Ali sada sam unutra, Martine.
Da, dopustite mi da to kažem ovako. Imam dojam da kritička razmišljanja nisu dobrodošla.
Dakle, kad je riječ o talk showima koji se svakodnevno negdje emitiraju, često imam dojam da se isti ljudi iznova i
iznova pozivaju, umjesto da se stvari prepuste i dopuste da se čuju drugačija mišljenja, sve je to namešteno. To je sigurno.
A to su jednostavno situacije koje, po mom mišljenju, više nisu demokratske. I to mi je jako, jako tužno.
Također sam iznimno razočaran. Kao promatrač imaš toliko različitih perspektiva, i više ne
mogu ni gledati to, mislim normalni program.
Jer se ova vrsta okvirisanja događa iznova i iznova.
Dakle, dopustite mi da izgovorim ključnu riječ: Ruska ratna agresija. Da, to se naglašava svakih nekoliko rečenica.
I to je samo nešto što se događa na toj razini i što se koristi manipulativno, čak i u odjeljku za
umjetnost i kulturu, možda da bi se ljudi raspoložili za to.
A to je jednostavno netočan i neobjektivan način prenošenja informacija.
Ne vidim da kritičkim umovima dopuštaju izraziti svoja stajališta, čak ni u takozvanim talk showima, što smatram izuzetno tužnim.
Dakle, na početku pandemije koronavirusa bilo je jednog ili dva kritična predstavnika poput Wolfganga Wodarga i drugih.
Ponovno su ga vidjeli na početku, a zatim su ga mediji ušutkali.
Naprotiv, ljudi poput Sucharita Bhakdija čak su bili procesuirani i ušutkani, ili su na
njih bile poduzete pokušaje da ih se ušutka.
I oni su tako divni ljudi. Što radiš?
Pa, to mi je nevjerojatno. Ali čak i tako, standardne marže.
Da, i tada mislim da se nešto treba poduzeti po tom pitanju, i to zapravo jako dobro funkcionira.
Pa mislim da nas je mnogo koji se više ne daju zavarati i koji i dalje rade po svome, svatko na svoj način.
Postoje razni temperamentni tipovi i vještine.
Ali mislim da se to naziva demokratskim medijskim ponašanjem, koje mi se čini ugodnim i
prekrasno šarenim – tako bi i trebalo biti.
I tu također pokušavam dati svoj doprinos. Uz pomoć divnih udruga poput WIR udruge u Švicarskoj.
Ovo su ljudi koji su toliko višestruko aktivni.
Ali budući da sam i ja s njima nešto napravio i zahvaljujući njihovoj pomoći pokrenuo
stvari, onda me također gurnu u desničarski kutak.
Dakle, iz naših vlastitih redova! To je tako nečuveno, tako smiješno, tako sramotno.
Ali dobro, ni ja ne želim djelovati iz bijesa.
Ono što nam treba je edukacija i zaštita potrošača. Da bismo to postigli, potrošači sami moraju formirati vlastita
mišljenja, a ne samo na temelju onoga što vide u vijestima.
Da, mislim da me među svim tim ostalim ljudima na ovom AWEF-u zapravo najviše pogodila upravo ta solidarnost.
Ova solidarnost među svim ljudima koji se još uvijek pokušavaju negdje formirati mišljenje i podržati ga u tom procesu.
Mislim da se to sve češće događa, da doista postoje, recimo, te osjetljivosti koje su djelomično prisutne, jedna osoba to radi
više na ovaj način, a druga više na onaj, ali to zapravo nije važno, jer imate jedan
cilj: pružiti ljudima sveobuhvatne informacije.
I svi ionako moraju formirati vlastito mišljenje. To nije problem.
Da, gospodine Scheidsteger, hvala vam puno na ovom kratkom intervjuu. Želimo vam daljnji uspjeh u svemu što radite
i nadamo se da ćete nastaviti zauzimati kritički pristup.
Hvala vam puno i sve najbolje. Da, slobodno.