Nagy örömömre szolgál, hogy Klaus Scheidsteger oknyomozó filmrendezőt ma itt a Kla.tv-nél interjút adhatok.
Scheidsteger úr, sok nézőnk még nem ismeri önt.
Bemutatkoznál röviden, és mesélnél valamit a pályafutásodról?
Igen, nagyon szívesen megteszem. Köszönöm, hogy meghívott az interjúra.
Ez egyre gyakrabban fordul elő mostanában. Természetesen én is örülök neki.
Valójában tévés újságíró vagyok.
A dortmundi egyetemen tanultam újságírást, és az első évfolyam tagja voltam.
És ez a gyakorlatorientált tanulmányaim új irányultsága a középfokú diploma megszerzése után egy szakmai gyakorlaton ért
véget, amelyet a Westdeutscher Rundfunknál tölthettem Kölnben.
Ez akkoriban történt, amikor még nem voltak magántulajdonú műsorszolgáltatók.
Nos, ez még mindig vágyálom volt a riporterek számára.
Bárkinek, akinek jó ötlete volt, megvalósíthatta, és nem cenzúrázták vagy bármi mást.
És ez egy jó időszak volt, azok voltak a tanulóévek, amelyeket nagyon élveztem.
A következő fejlemény az volt, hogy amikor a magánműsorszolgáltatók engedélyt kaptak,
1984-ben, 30 évesen megalapítottam a saját filmgyártó cégemet szülővárosomban, Essenben.
Onnan kezdve nemzetközi híreket, riportokat és dokumentumfilmeket készítettem saját technológiával
és saját csapattal, ami nagyon szórakoztató volt.
Egy ideig, egészen a 90-es évek közepéig, a dolgok kezdtek megváltozni.
Tehát a mottó szerint most már tudjuk, mit akar látni a néző, és hagyjuk abba az
intellektuális hülyeségeket, senki sem akarja látni.
Ok
Aztán egy időre leépítettem a céget, és az Arte számára gyártottam.
Ez még mindig egy nagyon nyitott állomás volt, de mondjuk úgy, hogy amit egyszer már megtanultam, az fokozatosan elveszett.
Tehát mindenki azt is gondolta, hogy ők is lehetnek riporterek.
És ami korábban csapatmunka volt - ott egy operatőr, ott egy vágó -, azt most lépésről lépésre egy embernek kellett elvégeznie.
Természetesen a digitalizáció ezt az utcát is előidézte. De tartalmilag valójában egyre rosszabb lett.
De ami fontos volt és még mindig fontos, hogy nagyszerű oktatásban részesültem.
Az önök riportjai és dokumentumfilmjei már 20 éve a mobilkommunikációval foglalkoznak.
Hogyan ismerted fel, hogy életed küldetése ezen a területen van?
Tehát valójában az volt a helyzet, hogy elektrohiperszenzitív emberek kerestek meg a magánszférában.
Azt mondták, érezték, hogy mobiltelefon van nálam. Először azt hittem, hogy egy kicsit őrültek.
A következő találkozón azonban ezek az emberek egy Dr. George Carlo nevű amerikai tudós könyvét adták a kezembe, aki 1993 és
1999 között az ipar megbízásából végzett kutatásokat, és a Washington Post újságírójával, Martin Schrammal közösen
írta ezt a könyvet, amelyben az iparral kapcsolatos saját tapasztalatait ismertette - az ipar volt az ügyfele.
Problémákat talált, és ezekről nem tájékoztatták a nyilvánosságot olyan formában, ahogyan az szükséges lett volna.
És ennek a George Carlónak két fő irányvonala volt az életében: orvosi és jogi tanulmányokat folytatott.
És rossz sparringpartnert választottak.
A férfi ezután odament, és megpróbált pereket szervezni a nagy mobiltelefon-iparág ellen, hogy segítsen strukturálni őket,
és hogy tudományos eredményei alapján az egészet előrevigye.
Más szóval, ez egy nagyszerű történet volt, ami furcsa módon senkit sem érdekelt.
Aztán fokozatosan belemerültem a témába, amelynek hihetetlenül széles a skálája.
Igen, a filmjei révén kapcsolatba került a terület elismert szakértőivel. Az előbb említetted George Carlót.
Mondana erről néhány szót? Milyen más szakértőkkel találkozott, és milyen nézeteket vallanak ezek a tudósok?
Tehát a legelső filmem, amelyet 2006-ban mutattak be a francia televízióban, valójában a mobiltelefon-ipar
elleni, tudományos eredményeken alapuló perekről szólt.
És az egészet George Carlo története táplálta, akit a nyilvánosságra kerülése után lejárattak.
Tulajdonképpen a saját tudományából származó fontos fogyasztóvédelmi információkkal, amelyeket az ipar
finanszírozott, de aztán végzetes eredményeket hozott.
És ennek a, mondjuk, első történetnek a során, amelyet 2006-ban sugárzott a France Deux francia állami televízió, George Carlo
segítségével megismertem egy-két tudóst, akik akkoriban nemcsak problémákat, hanem
megoldásokat is találtak. Ez is nagyon érdekes volt.
A Washingtoni Egyetemen volt az úgynevezett Noisefield.
Azok az emberek, akik ezt egykor megtalálták, egyébként szintén az ipar, nevezetesen a
hadsereg nevében, akkor is nyíltan beszéltek.
Azt mondták nekem, hogy ez volt a katonai beszállító - a Motorola. A Motorola a mobiltelefónia úttörője.
A Motorola volt az ügyfél, hogy megnézze, lehet-e találni valamit, ami hatástalanítja a
gerendákat, és mégis kommunikációt teremt.
Ezt aztán tíz évig kutatták, és megtalálták az úgynevezett zajmezőt.
És miután ezt bemutatták a Motorolának, a technikusok kezdetben nagyon lelkesek voltak.
Van egy Lipowitz professzor, akit a kutatók is ismernek, és aki már elhunyt.
De az utódja aztán tovább vitte az egészet.
A Motorola lelkes technikusait aztán fokozatosan jogászok váltották fel, majd egy ponton
azt mondták: "Amit itt találtak, az nem létezik.
A hadsereg egyébként is használta, hogy úgymond megvédje a saját fiait a sugárzástól.
De nem engedélyezte az egészet, mert nem lehet probléma, mert ugyanakkor feljelentések születnek, és a hatalmas
csoportos keresetek miatt az egész iparág összeomlana.
Ez nagyon izgalmas volt.
A további munkám során aztán mindenekelőtt az európai kutatásokkal ismerkedhettem meg,
mert George Carlo akkoriban konzultált velük.
Ott van a Köszönöm, hogy hívtál című film, amelyben ezt is megmutatom egy kicsit, és bemegyek olyan emberek
laboratóriumaiba, mint Kundi és Moosgöller, Michael Kundi a bécsi MedUni-tól, egy foglalkozás-egészségügyi
orvos, aki az állam megbízásából is végzett kutatásokat.
Aztán vannak olyan emberek, mint Willi Moosgöller, aki valójában rákkutató.
Így ismertem meg Adlkofer professzort.
Nagy nevek - akik egy kicsit is járatosak a témában, felismerik ezt.
Ő kezdeményezte a Reflex Study-t, egy európai tanulmányt, amelyet később megpróbáltak megbízásos
kutatásként vagy hamisított kutatásként lejáratni.
Nos, ez nagyon érdekes volt. Ezt a mintát újra és újra megtalálod.
Mindazok, akik találtak valamit, az iparág hatalmas anyagi támogatásával a lobbi ellen
harcolnak, és egyes esetekben el is veszik őket.
Ez valóban katasztrofális helyzet, különösen nekünk, fogyasztóknak.
De Németországban is van sugárvédelem, és ők jó munkát végeznek - védik a sugárzást.
Igen, a következő kérdésnek már egy kicsit elébe mentél a megjegyzéseiddel.
A többi, úgynevezett tudós szinte mindannyian tiszta vizet öntenek a pohárba a mobiltelefonok kapcsán.
Azt hiszem, az okok már nyilvánvalóak abból, amit az imént mondtam.
Igen, vannak erről nagyon érdekes könyvek. Ez nem csak egy jelenség, ami most már a mobiltelefonokban is megtalálható.
Hasonló a helyzet az iparban, az élelmiszeriparban és így tovább.
Nos, van két könyv Kreis professzortól, aki a legújabb filmemben, a "Digitális dilemmában" is szerepel.
Christian Kreis írta: "Megvásárolt kutatás" és "Megvásárolt tudomány".
És nagyon világosan leírja, hogy azokat az embereket, akik nem mennek bele, hogy úgy mondjam, lejáratják,
áthelyezik, fenyegetik. Tényleg vannak különböző forgatókönyvek.
És az elején még nagyon naiv voltam. El sem tudtam képzelni, hogy ilyen rosszindulat létezik.
De sajnos ez így van, mert természetesen globális iparunk van. Lenyűgöző technológiánk van, ez nem kérdéses.
Ön és én beszélünk erről a digitális lehetőségről és így tovább és így tovább.
Mindannyian használunk mobiltelefont. Nem vagyunk ellene.
De amit az egyes esetekben láttak, azt néha nagyon nehéz feltárni.
De létezik például az úgynevezett ICNIRP - a Nem Ionizáló Sugárzás Elleni Védelem Nemzetközi Bizottsága.
Az ICNIRP pedig a Sugárvédelmi Szövetségi Hivatalban működik, és a német adófizetők pénzéből finanszírozzák.
Ott van az úgynevezett ICNIRP-jelentés, amelyet egy müncheni kolléga, Buchner professzor készített egy elhunyt francia
európai parlamenti képviselővel, Michelle Rivasival együtt.
Ez PDF formátumban is letölthető a kompetencia kezdeményezésről.
A nemzetközi sugárvédelmi és határértékeket megállapító bizottság egyes tagjait megvizsgálták, és
kiderült, hogy mindannyian kapcsolatban állnak az iparral.
Tehát szintén az ipar által fizetett, ezek egyszerűen tények, amelyeket itt hoztak létre.
Az érdeklődők számára pedig érdekes lehet, ha vetnek egy pillantást erre az úgynevezett
ICNIRP-jelentésre, mert gyorsan megtalálják, amit keresnek.
A kollégák Investigate Europe nevű csoportja pedig nagyon szépen összefoglalta ezt.
És az új filmemben ezt is bemutatom. Tehát a das-digitale-dilemma.de (mindig egy mínusz
jellel a kettő között) rengeteg információt nyújt, ha szabad egy kis önreklámot csinálnom.
Igen, szívesen.
Igen, bár az Ön dokumentumfilmjei valójában mindig is rendkívül robbanásveszélyesek voltak, mindenekelőtt az emberek egészségét
illetően, csak egyszer mutatták be - Ön említette korábban - egy ilyen dokumentumfilmet a francia
televízióban, és csak rövidített formában a német televízióban, mindenféle műsorismertetés nélkül.
Milyen tapasztalatokat szerzett bennfentesként az úgynevezett mainstreamről, amikor a mobilkommunikációról van szó?
Igen, ez egy nagyon durva élmény volt.
Nos, a legelső film a párizsi France Deux megrendelésére készült. Ott még volt egy nagyon nyitott dokumentumfilm-rendező.
És azt mondta: "Nézd, te német vagy, talán van egy kombinációs lehetőséged, egy koprodukciós lehetőség az ARD-vel,
például. Ismerek valakit, egy nyitott főszerkesztőt az MDR-nél.
Én is ismertem őt, felvettem vele a kapcsolatot, és aztán azt mondta: OK, megcsináljuk. 45 percre van szükségünk.
A franciáknak 50-52 percre volt szükségük a műsorformátumukhoz.
És ígéretet kaptam arra, hogy az egészet levetítik az ARD-n, vagyis az első adásban.
A franciák főműsoridőben sugározzák. És többször meg is ismételték.
A németeknél a film először eltűnt a méregkeverő szekrényben.
Ok
De hadd mondjam el azt is, hogy a filmnek az volt a címe, amit az újságokban is meghirdettek:
Portables en accusation - más szóval mobiltelefonok perben.
És ezt a címet az adás estéjén az iparág jogászainak nyomására kissé megváltoztatták.
Azt mondta: USA: mobiltelefonok a vádiratban.
És el kellett fogadnunk azt a tényt, hogy a végkicsengésben egy olyan betűtípust szerepeltettünk,
amely azt mondja, hogy a WHO mindent kézben tart.
Tehát valójában nincs igazi probléma.
Annak ellenére, hogy minden, amit a film mutat, ott történik, ezt a kiegészítést azért kellett
beletenni, hogy a nézőt megnyugtassuk, hogy úgy mondjam.
A műsorszolgáltató házon belüli jogászai tényleg fejreálltak. És nekem kellett közbelépnem.
Volt lehetőségem azt mondani, hogy oké, akkor nem is adjuk le.
Vagy belemegyek ezekbe a kis változtatásokba. Szóval így kezdődött, ez egy érdekes téma.
Hihetetlenül sok pénzt keresnek ott. És az embereknek nem tetszik, hogy ezt megzavarják.
Nos, az első kritikus hozzászólás 1993-ban hangzott el egy amerikai talkshow-ban.
Ennek következtében a Motorola részvényei egy héten belül 10 %-kal estek.
És persze reagáltak, és úgy töltötték be az összes pozíciót, hogy semmi baj ne történjen, majd ezt a médiában is nyomon követték.
Mert akkor az ARD-nél a következő történt, azaz MDR slash.
Egyáltalán nem tájékoztattak. Mindig azt mondták: OK, majd valamikor elküldjük, majd akkor szólunk.
És az év vége felé, a műsor sugárzása előtti napon felhívott egy titkárnő, aki azt mondta:
A műsort holnap is levetítjük, de 30 percet vágtunk belőle - vagy nem, 30 percre rövidítettük.
Megkaptam a kívánt 45 percet, amit kértem és kifizettem.
És akkor láttam, hogy nem volt programhirdetés erre a hozzájárulásra.
Ezután felhívtam a Süddeutsche Zeitungnál dolgozó kollégáimat. Mert ott akkoriban még volt
egy nagyon érdekes médiarovat, egy kritikus is.
És felhívtam a figyelmüket erre a kapcsolatra.
Aztán felvették a kapcsolatot a műsorszolgáltatóval, és velem ellentétben kaptak egy nyilatkozatot,
amely szerint: a filmnek nincs német kapcsolata.
Aztán másnap megnéztem a filmet a délelőtt 10 órai adásidőben.
A német utalás is hiányzott, ők maguk vágták ki.
Nos, ezt tapasztaltam, ami valójában hihetetlen.
De így kezdődött a cenzúra 20 évvel ezelőtti intézkedéseivel. És akkor azt is megnéztem, hogy mi köze volt ehhez.
Abban az évben a T-Mobile volt a Bundesliga partnere.
Most nem tudták a legjobb ügyfelet, a legjobb reklámügyfelet - aki évente néhány százmilliót hagyott ott, és
ezért támogathatta őket a Bundesliga-jogokért - becsmérelni.
Ebben a tekintetben a német hivatkozás szándékosan hiányzott.
Szóval igen, ma már tudok nevetni rajta. Akkor azt gondoltam, hogy Istenem, mit csinálsz?
Én nem igazán így tanultam.
Igen. Újságíróként milyen lehetőségeket lát a nézőink számára, hogy ellensúlyozzák a cenzormédia ezen machinációit?
Nos, önök már most kihasználják az eddigi lehetőségeket.
Nos, nekem is fájt egy kicsit a gyomrom, mert azt mondanám, hogy összességében nem vagytok általánosan népszerűek, még azok körében
sem, akik például kritikusan viszonyulnak a mobiltelefonokhoz, ami tulajdonképpen nagy kár. A drudge tudja, hogy miért.
De a lövések mindenhol eldördülnek, ahol csak lehet.
És ezt olyan mértékben éreztem, hogy tényleg azt gondoltam, elég volt.
És úgy tűnik, hogy az egyetlen esély jelenleg az alternatív média szakértelmében és erejében rejlik.
És megnéztem például a prágai rendezvényt is, ahol az Auf1 szervezte ezt az AWEF-et. Te is ott voltál.
És volt néhány jelenlévő kolléga, aki egyszerűen csak egyszerűen beszélt és elmagyarázta a dolgokat,
ahogyan azt kell. És ők már nincsenek felhatalmazva.
Tehát valójában olyan embereket kell meghívni, akik szinte minden héten ott vannak.
De mindig ugyanazok az arcok a politikából. Most tényleg kettős játékot játszanak, az ipar, a politika és a média.
Olyan szintre süllyedt, ami már elviselhetetlen.
Szóval, ha egy kicsit is ismered az újságírói munkát, a mottó szerint... amit én éreztem, azt a kollégáim
is elég világosan megmondták: ha nem játszol, kiestél.
Kint vagyok. És ennek örülök.
De most már benne vagyok, Martin.
Igen, hadd fogalmazzak így. Az a benyomásom, hogy a kritikus elmék nem szívesen látottak.
Gyakran az a benyomásom, hogy mindig ugyanazokat az embereket hívják meg a talkshow-kba, amelyek minden nap valahol
mennek, de ahelyett, hogy hagynák, hogy más véleményeket is meghallgassanak, bekeretezik őket. Legalábbis ezt mindenképpen.
És ezek egyszerűen olyan állapotok, amelyek az én szememben már nem demokratikusak. És nagyon, nagyon szomorúnak találom őket.
Én is hatalmasat csalódtam. Annyira sokféle nézői pozíció van, és már a normál műsort sem tudom nézni.
Mert mindig van ilyen keretezés.
Hadd mondjak egy kulcsszót: az orosz agressziós háború. Igen, ezt néhány mondatonként hazavágják.
És csak ezen a szinten történnek ilyen dolgok, és manipulatív módon használják őket, egészen a feuilletonista
területig, hogy talán hangulatba hozzák az embereket.
Ez pedig egyszerűen rossz és nem objektív módja az információközlésnek.
És nem látom, hogy a kritikus gondolkodás megengedett lenne, még az úgynevezett talk
show-kban sem, és ezt rendkívül szomorúnak találom.
Tehát a koronavírusok korszakának kezdetén volt egy vagy két kritikus képviselő, mint Wolfgang Wodarg vagy valami hasonló.
Az elején újra láttad őt, aztán a média elhallgattatta.
Éppen ellenkezőleg, az olyan embereket, mint Sucharit Bhakdi, még jogilag is üldözték és
leállították, vagy megpróbálták leállítani.
És ők olyan csodálatos emberek. Mit csinálsz ott?
Szóval ez hihetetlen számomra. De az árrés is ilyen szabványos.
Igen, és azt hiszem, valamit tenni kell ennek ellensúlyozására, és ez tulajdonképpen elég jól működik.
Úgyhogy azt hiszem, már most is sokan vagyunk, akik nem hagyjuk magunkat megvezetni, és akik még
mindig tesszük a dolgunkat, mindenki a maga módján.
A legkülönbözőbb temperamentumok és kompetenciák vannak.
De szerintem ezt demokratikus médiaviselkedésnek hívják, kellemesnek és színesnek találom, így kell lennie.
És itt próbálom megtenni a dolgomat. Olyan csodálatos szervezetek segítségével is, mint a svájci WIR egyesület.
Ezek olyan emberek, akik nagyon multiaktívak.
De mivel velük együtt csináltam valamit, és a segítségüknek köszönhetően sikerült
elindítanom, engem is a jobboldali sarokba szorítottak.
Tehát a saját soraikból! Ez annyira felháborító, annyira nevetséges, annyira kínos.
De hát, én sem akarok haraggal operálni.
Amire szükségünk van, az a fogyasztók oktatása, a fogyasztók védelme. Ennek érdekében a fogyasztóknak saját
véleményt kell alkotniuk. És nem csak a napi hírekről.
Igen, azt hiszem, hogy a többi ember mellett, ami szerintem annyira jól visszhangzott ezen
az AWEF-en, az egyszerűen ez a szolidaritás.
Ez a szolidaritás mindazoké, akik még mindig próbálnak valahol véleményt formálni és támogatni is.
És azt hiszem, ez egyre inkább így van, hogy ezek az érzékenységek, amelyek néha ott vannak, valójában, mondom, hogy
inkább így csinálja, és inkább úgy csinálja, hogy nem igazán számít, de egy célod van: átfogóan tájékoztatni az embereket.
És úgyis mindenkinek magának kell döntenie. Ez nem kérdés.
Igen, Scheidsteger úr, köszönjük szépen ezt a rövid interjút, és további sok sikert kívánunk Önnek a munkájához,
hogy továbbra is kritikusan közelítse meg a dolgokat.
Köszönöm szépen és minden jót. Igen, örömmel.