Man ir liels prieks šodien Kla.tv intervēt pētniecisko filmu režisoru Klausu Šeidštegeru.
Šeidstegera kungs, daudzi mūsu skatītāji jūs vēl nepazīst.
Vai varat īsi iepazīstināt ar sevi un pastāstīt par savu karjeru?
Jā, es ar prieku to darīšu. Paldies par uzaicinājumu uz interviju.
Pēdējā laikā tas notiek arvien biežāk. Es, protams, arī priecājos.
Patiesībā pēc profesijas esmu TV žurnālists.
Es studēju žurnālistiku Dortmundes universitātē un biju pirmā kursa students.
Un šī mana jaunā, uz praksi orientētā studiju orientācija beidzās pēc vidējā diploma iegūšanas praksē,
ko man izdevās pabeigt Westdeutscher Rundfunk Ķelnē.
Tas bija laikā, kad nebija privāto raidorganizāciju.
Nu, tas joprojām bija vēlme žurnālistiem.
Ikvienam, kuram bija laba ideja, bija atļauts to īstenot, un tas netika cenzēts vai citādi cenzēts.
Un tas bija labs laiks, tie bija mācekļa gadi, kas man ļoti patika.
Kad tika atļautas privātās raidorganizācijas, es 1984. gadā, 30 gadu vecumā, savā dzimtajā
pilsētā Esenē nodibināju savu filmu ražošanas uzņēmumu.
No turienes es veidoju starptautiskas ziņas, reportāžas un dokumentālās filmas ar savu
tehnoloģiju un savu komandu, un tas bija ļoti jautri.
Kādu laiku, līdz aptuveni 90. gadu vidum, situācija sāka mainīties.
Tātad saskaņā ar moto mēs tagad zinām, ko skatītājs vēlas redzēt, un beidziet ar savām
intelektuālajām muļķībām, neviens nevēlas to redzēt.
Labi
Tad es uz kādu laiku samazināju uzņēmumu un ražoju Arte.
Tā joprojām bija ļoti atvērta stacija, bet, teiksim tā, tas, ko reiz biju iemācījies, pamazām bija zudis.
Tāpēc visi arī domāja, ka viņi varētu būt žurnālisti.
Un tas, kas agrāk bija komandas darbs - tur strādāja kameras komanda, tur montieris -,
bija jādara soli pa solim vienam cilvēkam.
Protams, arī digitalizācija ir radījusi šo ielu. Bet satura ziņā tā patiesībā kļuva arvien sliktāka un sliktāka.
Taču svarīgi bija un joprojām ir tas, ka man bija lieliska izglītība.
Jūsu reportāžas un dokumentālās filmas jau aptuveni 20 gadus ir veltītas mobilajiem sakariem.
Kā jūs sapratāt, ka jūsu dzīves misija ir tieši šajā jomā?
Tātad tas bija gadījums, kad elektrohipersensitīvi cilvēki vērsās pie manis privātajā sfērā.
Viņi teica, ka jutuši, ka man līdzi ir mobilais tālrunis. Sākumā es domāju, ka viņi ir mazliet traki.
Taču nākamajā tikšanās reizē šie cilvēki man iedeva grāmatu, ko sarakstījis amerikāņu zinātnieks Dr. Džordžs Karlo, kurš savulaik
no 1993. līdz 1999. gadam bija veicis pētījumus rūpniecības uzdevumā un kopā ar Washington Post žurnālistu Mārtinu Šramu
(Martin Schram) bija uzrakstījis šo grāmatu, kurā viņš bija izklāstījis savu pieredzi
ar rūpniecību - rūpniecība bija viņa klients.
Viņš bija konstatējis problēmas, par kurām sabiedrība netika informēta tādā veidā, kā tas būtu bijis nepieciešams.
Džordžs Karlo savā dzīvē bija pievērsies divām galvenajām lietām: viņš bija studējis medicīnu un jurisprudenci.
Un viņi bija izvēlējušies nepareizu sparinga partneri.
Pēc tam vīrietis devās uz turieni un mēģināja organizēt tiesas prāvas pret lielo mobilo tālruņu nozari, lai
palīdzētu tos strukturēt un arī virzīt visu šo lietu uz priekšu, pamatojoties uz saviem zinātniskajiem atklājumiem.
Citiem vārdiem sakot, tas bija lielisks stāsts, par kuru dīvainā kārtā neviens neinteresējās.
Un tad es pamazām iedziļinājos šajā tēmā, kurai ir ārkārtīgi plašs spektrs.
Jā, jūsu filmas ir satuvinājušas jūs ar atzītiem šīs jomas ekspertiem. Jūs tikko pieminējāt Džordžu Karlo.
Vai varat par to pateikt dažus vārdus? Kādus citus ekspertus jūs esat saticis un kādi ir šo zinātnieku uzskati?
Mana pirmā filma, kas 2006. gadā tika demonstrēta Francijas televīzijā, bija par tiesas prāvām pret mobilo
telefonu industriju, kas balstījās uz zinātniskiem atklājumiem.
Un visu to visu veicināja Džordža Karlo stāsts, kurš tika diskreditēts pēc tam, kad tika publiskots.
Patiesībā ar svarīgu, patērētājus aizsargājošu informāciju, kas iegūta no tās pašas zinātnes, kuru
finansēja nozare, bet pēc tam deva liktenīgus rezultātus.
Un šī, teiksim tā, pirmā stāsta, kas 2006. gadā tika pārraidīts Francijas valsts raidorganizācijā France Deux, laikā es ar Žorža
Karlo palīdzību iepazinos ar vienu vai diviem zinātniekiem, kuri tolaik bija ne tikai atraduši problēmas,
bet arī risinājumus. Tas arī bija ļoti interesanti.
Vašingtonas Universitātē bija tā sauktais trokšņu lauks.
Cilvēki, kas to savulaik bija atklājuši, starp citu, arī nozares, proti, armijas, vārdā, tad arī atklāti runāja.
Viņi man teica, ka tas ir piegādātājs militārajām vajadzībām - tā bija Motorola. Motorola ir mobilo sakaru pionieris.
Un Motorola bija klients, lai noskaidrotu, vai ir iespējams atrast kaut ko tādu, kas padarītu sijas
neefektīvas un joprojām nodrošinātu komunikāciju.
Pēc tam viņi desmit gadus pētīja šo jautājumu un atklāja tā saukto trokšņu lauku.
Kad viņi to prezentēja uzņēmumam Motorola, tehniķi sākotnēji bija ļoti sajūsmināti.
Pētniekiem ir zināms arī kāds profesors Lipovics, kurš jau ir miris.
Taču viņa pēctecis to visu turpināja.
Pēc tam Motorola entuziastiskos tehniķus pakāpeniski nomainīja juristi, un tad kādā brīdī
viņi teica: "Tas, ko jūs šeit atradāt, neeksistē.
Militāristi to tik un tā izmantoja, lai pasargātu savus zēnus no stariem, tā sakot.
Taču viņš to visu neatļāva, jo nevar būt problēmu, jo tajā pašā laikā tiek izvirzītas apsūdzības un milzīgas
kolektīvās prasības izraisītu visas nozares sabrukumu.
Tas bija ļoti aizraujoši.
Turpmākajā darbā es varēju iepazīties galvenokārt ar Eiropas pētījumiem, jo Džordžs Karlo pēc tam konsultējās ar tiem.
Ir filma "Paldies, ka piezvanījāt", kurā es to arī mazliet parādīju un ieeju tādu cilvēku laboratorijās kā Kundi
un Moosgöller, Michael Kundi no Vīnes MedUni, arodslimību ārsts, kurš ir veicis pētījumus arī valsts uzdevumā.
Ir arī tādi cilvēki kā Villijs Moosgēlers, kurš patiesībā ir vēža pētnieks.
Tā es iepazinos ar profesoru Adlkoferu.
Lieli vārdi - cilvēki, kas ir mazliet pazīstami ar šo tēmu, to atpazīs.
Viņš bija iniciējis Refleksa pētījumu - Eiropas pētījumu, kuru vēlāk mēģināja
diskreditēt kā pasūtītu pētījumu vai viltotu pētījumu.
Tas bija ļoti interesanti. Jūs atkal un atkal atrodat šo modeli.
Visus cilvēkus, kuri ir kaut ko atraduši, apkaro lobiji ar milzīgu finansiālu atbalstu no
nozares, un dažos gadījumos tie tiek atņemti.
Šī patiešām ir katastrofāla situācija, jo īpaši mums, patērētājiem.
Taču arī mums Vācijā ir aizsardzība pret radiāciju, un viņi dara labu darbu - viņi aizsargā radiāciju.
Jā, ar saviem komentāriem jūs jau mazliet paredzējāt nākamo jautājumu.
Pārējie tā sauktie zinātnieki gandrīz visi ir piekrituši mobilo tālruņu jautājumam.
Es domāju, ka iemesli jau ir acīmredzami no tā, ko tikko teicu.
Jā, par to ir ļoti interesantas grāmatas. Tas nav tikai fenomens, ko tagad var atrast mobilajos telefonos.
Līdzīgi ir arī rūpniecībā, pārtikas rūpniecībā un tā tālāk.
Nu, ir divas grāmatas, kuru autors ir profesors Kreiss, kurš parādās arī manā jaunākajā filmā "Digitālā dilemma".
Kristians Kreiss ir rakstījis: "Pirktie pētījumi" un "Pirktā zinātne".
Un tajā ir ļoti skaidri aprakstīts, kā cilvēki, kas nepiekrīt, tā sakot, tiek diskreditēti,
pārcelti, apdraudēti. Patiešām ir dažādi scenāriji.
Un sākumā es vēl biju ļoti naiva. Es pat nevarēju iedomāties, ka ir tāda ļaunprātība.
Bet diemžēl tā tas ir, jo mums dabiski ir globāla nozare. Mums ir aizraujoša tehnoloģija, par to nav šaubu.
Mēs ar jums runājam par šo digitālo iespēju un tā tālāk un tā tālāk.
Mēs visi izmantojam mobilo tālruni. Mēs neesam pret to.
Taču to, ko esam redzējuši atsevišķos gadījumos, dažkārt ir ļoti grūti atklāt.
Taču ir, piemēram, tā sauktā ICNIRP - Starptautiskā komisija aizsardzībai pret nejonizējošo starojumu.
ICNIRP atrodas Federālajā radiācijas aizsardzības birojā, un to finansē no Vācijas nodokļu maksātāju naudas.
Ir tā sauktais ICNIRP ziņojums, ko sagatavojis kolēģis no Minhenes profesors Buchners kopā ar mirušo
Eiropas Parlamenta deputāti no Francijas Mišelu Rivasi.
To var lejupielādēt arī PDF formātā no kompetences iniciatīvas.
Izmeklēja atsevišķus šīs komisijas, kas nosaka starptautisko aizsardzību pret radiāciju un robežvērtības,
locekļus, un izrādījās, ka viņi visi ir saistīti ar rūpniecību.
Tātad arī par to, ka par to maksā nozare, tie ir vienkārši fakti, kas šeit ir radīti.
Interesentiem varētu būt interesanti ieskatīties šajā tā sauktajā ICNIRP ziņojumā, jo jūs ātri atradīsiet to, ko meklējat.
Un kolēģu grupa ar nosaukumu Investigate Europe to ir ļoti labi apkopojusi.
Un arī savā jaunajā filmā es to parādīšu. Tātad das-digitale-dilemma.de (vienmēr ar mīnusa zīmi) sniedz
daudz informācijas, ja drīkstu nedaudz pašreklāmas.
Jā, ar prieku.
Jā, lai gan jūsu dokumentālās filmas patiesībā vienmēr bija ļoti sprādzienbīstamas, galvenokārt attiecībā uz visu cilvēku
veselību, tikai vienu reizi - jūs to jau iepriekš minējāt - šādu dokumentālo filmu parādīja Francijas
televīzijā un tikai saīsinātā veidā Vācijas televīzijā, turklāt bez jebkāda programmas anonsa.
Kāda pieredze jums kā iekšējam ir bijusi ar tā saukto mainstreamu, kad runa ir par mobilajiem sakariem?
Jā, tā bija ļoti smaga pieredze.
Nu, pati pirmā filma bija France Deux pasūtījums Parīzē. Tur vēl bija ļoti atvērts dokumentālo filmu režisors.
Un viņš teica: skaties, tu esi vācietis, varbūt tev ir kombinēta iespēja, kopražošanas iespēja, piemēram,
ar ARD. Es pazīstu kādu atvērtu MDR galveno redaktoru.
Arī es viņu pazinu, sazinājos ar viņu, un tad viņa teica: OK, mēs to darīsim. Mums vajag 45 minūtes.
Franču raidījuma formātam bija nepieciešamas 50 līdz 52 minūtes.
Un man apsolīja, ka visu to parādīs ARD, t.i., pirmajā programmā.
Francijā to pārraida galvenajā ētera cēlienā. Tā tika arī vairākkārt atkārtota.
Vāciešiem filma vispirms pazuda indes skapī.
Labi
Bet es gribētu arī teikt, ka filmas nosaukums bija tāds, kāds tika publicēts arī laikrakstos: Portables en
accusation - citiem vārdiem sakot, mobilie telefoni tiesā.
Un šis nosaukums tika nedaudz mainīts raidījuma vakarā pēc nozares juristu spiediena.
Tajā bija teikts: ASV: mobilie tālruņi apsūdzības rakstā.
Un mums nācās samierināties ar to, ka beigu titros iekļāvām burtveidolu, kurā teikts, ka PVO visu kontrolē.
Tāpēc patiesībā nav nekādu problēmu.
Lai gan viss, kas parādīts filmā, notiek turpat, mums vajadzēja ievietot šo papildinājumu, lai, tā teikt, nomierinātu skatītāju.
Raidsabiedrības juristi patiešām bija nonākuši strupceļā. Un man bija jāiesaistās.
Man bija iespēja teikt - labi, tad mēs to vispār neraidīsim.
Vai arī es varu piekrist šīm nelielajām izmaiņām. Tā tas sākās, tā ir interesanta tēma.
Tur tiek nopelnīts neticami daudz naudas. Un cilvēkiem nepatīk, ka tas tiek izjaukts.
Nu, pirmais kritiskais ieguldījums tika veikts 1993. gadā kādā sarunu šovā Amerikā.
Rezultātā Motorola akcijas nedēļas laikā samazinājās par 10 %.
Un, protams, viņi reaģēja un aizpildīja visus amatus tā, lai nekas nenotiktu, un pēc tam par to ziņoja plašsaziņas līdzekļiem.
Jo tad ARD notika sekojošais, t.i., MDR slash.
Viņi mani vispār neinformēja. Viņi vienmēr teica: labi, mēs to nosūtīsim kādā brīdī, tad mēs jums paziņosim.
Un gada beigās, dienu pirms raidījuma demonstrēšanas, man piezvanīja sekretāre un teica:
Rīt mēs rādīsim šo programmu, bet esam saīsinājuši 30 minūtes - vai nē, saīsinājuši to līdz 30 minūtēm.
Man bija 45 minūtes, par kurām es gribēju, un par kurām es samaksāju.
Un tad es ieraudzīju, ka nav programmas paziņojuma par šo ieguldījumu.
Tad es piezvanīju saviem kolēģiem no Süddeutsche Zeitung. Jo tajā laikā tur vēl bija ļoti
interesanta mediju sadaļa, tostarp kritiska.
Un es vērsu viņu uzmanību uz šo saistību.
Un tad viņi sazinājās ar raidorganizāciju un, atšķirībā no manis, saņēma paziņojumu, kurā
bija teikts: filmai trūkst saiknes ar Vāciju.
Un tad es noskatījos filmu nākamajā dienā plkst. 10.00 rītā.
Trūka arī atsauces uz vācu valodu, viņi paši to izgrieza.
Nu, to es piedzīvoju, kas patiesībā ir neticami.
Bet tieši tā tas sākās ar cenzūras pasākumiem pirms 20 gadiem. Un tad es arī paskatījos, ar ko tas ir saistīts.
Tajā gadā T-Mobile bija Bundeslīgas partneris.
Tagad viņi nevarēja nomelnot labāko klientu, labāko reklāmas klientu, kurš ik gadu atstāja dažus simtus miljonu un
tādējādi varēja viņus atbalstīt par Bundeslīgas tiesībām.
Šajā ziņā atsauce uz Vāciju tika apzināti izlaista.
Jā, šodien es varu par to pasmieties. Toreiz es domāju: mans Dievs, ko tu dari?
Tā es to īsti nemācījos.
Jā. Kā žurnālists, kādas iespējas jūs redzat mūsu skatītājiem, lai pretdarbotos šīm cenzūras mediju mahinācijām?
Nu, jūs jau izmantojat līdz šim esošās iespējas.
Nu, man arī bija mazliet vēders, jo es teiktu, ka kopumā ir daudz nomelnošanas, pat starp cilvēkiem, kas kritizē
mobilos telefonus, piemēram, jūs neesat vispārēji populārs, kas patiesībā ir ļoti žēl. Drudge zina, kāpēc.
Taču šāvieni tiek raidīti, kur vien iespējams.
Un es arī to izjutu līdz tādai pakāpei, ka patiešām domāju, ka ar to pietiek.
Un man šķiet, ka šobrīd vienīgā iespēja ir tieši alternatīvo plašsaziņas līdzekļu pieredze un spēks.
Es arī apskatīju, piemēram, pasākumu Prāgā, kur Auf1 organizēja šo AWEF. Jūs tur bijāt.
Un bija daži kolēģi, kas vienkārši runāja atklāti un paskaidroja lietas tā, kā tām vajadzētu būt. Un viņi vairs nav pilnvaroti.
Tāpēc jums vajadzētu aicināt cilvēkus, kas tur ir notikuši gandrīz katru nedēļu.
Bet tās vienmēr ir vienas un tās pašas sejas no politikas. Viņi patiešām spēlē dubultu spēli
- rūpniecība, politika un plašsaziņas līdzekļi.
Tas ir nokrities līdz nepanesamam līmenim.
Tātad, ja jūs kaut mazliet zināt žurnālistikas darbu, saskaņā ar moto... ko es jutu, arī mani kolēģi
man skaidri pateica: ja tu nespēlē, tu esi izslēgts.
Es esmu ārā. Un es par to priecājos.
Bet tagad es esmu iekšā, Martins.
Jā, ļaujiet man teikt tā. Man radies iespaids, ka kritiski domājošie ir nevēlami.
Man bieži vien rodas iespaids, ka uz sarunu šoviem, kas kaut kur notiek katru dienu, tiek aicināti vieni un tie paši
cilvēki, bet tā vietā, lai ļautu izpausties un uzklausīt citus viedokļus, viņi tiek ierāmēti. Nu, tas katrā ziņā.
Un tie ir vienkārši nosacījumi, kas manā skatījumā vairs nav demokrātiski. Un man tie šķiet ļoti, ļoti skumji.
Arī es esmu ļoti vīlusies. Jums kā novērotājam ir tik daudz dažādu pozīciju, un es vairs nevaru skatīties pat parasto programmu.
Jo vienmēr ir šāda veida ierāmēšana.
Ļaujiet man minēt atslēgas vārdu: Krievijas agresīvais karš. Jā, tas tiek uzsvērts ik pēc dažiem teikumiem.
Un tikai šajā līmenī šādas lietas notiek un tiek izmantotas manipulatīvi, līdz pat feuilletonistiskajai
jomai, lai, iespējams, uzlabotu cilvēku noskaņojumu.
Un tas ir vienkārši nepareizs un neobjektīvs informācijas nodošanas veids.
Un es neredzu, ka pat tā dēvētajos sarunu šovos tiek pieļauta kritiska domāšana, un man tas šķiet ārkārtīgi skumji.
Tātad koronavīrusu ēras sākumā bija viens vai divi kritiski pārstāvji, piemēram, Volfgangs Wodargs vai kas tamlīdzīgs.
Jūs viņu atkal redzējāt sākumā, un tad mediji viņu apklusināja.
Gluži pretēji, tādi cilvēki kā Sucharit Bhakdi ir pat juridiski vajāti un slēgti vai mēģinājuši viņu slēgt.
Un viņi ir tik brīnišķīgi cilvēki. Ko jūs tur darāt?
Man tas ir neticami. Bet arī šādas standartizētas peļņas robežas.
Jā, un es domāju, ka kaut kas ir jādara, lai pret to cīnītos, un tas faktiski darbojas diezgan labi.
Tāpēc es domāju, ka jau tagad ir daudz tādu, kas neļauj sevi aizraut un joprojām dara savu darbu, katrs savā veidā.
Ir visdažādākie temperamenti un kompetences.
Bet, manuprāt, to sauc par demokrātisku mediju uzvedību, man tā šķiet patīkama un krāsaina, un tā tai arī jābūt.
Un tieši tur es cenšos darīt savu darbu. Arī ar tādu brīnišķīgu organizāciju palīdzību kā WIR asociācija Šveicē.
Tie ir cilvēki, kas ir ļoti daudzpusīgi.
Bet, tā kā es kopā ar viņiem kaut ko darīju un, pateicoties viņu palīdzībai, to arī realizēju, esmu iestumts labējā spārna stūrī.
Tātad no viņu pašu rindām! Tas ir tik apkaunojoši, tik smieklīgi un apkaunojoši.
Bet es arī nevēlos darboties ar dusmām.
Mums ir vajadzīga patērētāju izglītošana un patērētāju aizsardzība. Lai to panāktu, patērētājiem pašiem
jāveido savs viedoklis. Un ne tikai par ikdienas ziņām.
Jā, es domāju, ka starp visiem pārējiem cilvēkiem, kas, manuprāt, tik labi izskanēja šajā AWEF, ir vienkārši šī solidaritāte.
Šī solidaritāte visiem cilvēkiem, kas vēl mēģina kaut kur izveidot viedokli un arī to atbalstīt.
Un es domāju, ka tas notiek arvien vairāk un vairāk, ka šī juteklība, kas reizēm ir, ir patiešām, es teiktu, ka
viņš to dara vairāk tā un vairāk tā, lai tam nebūtu nozīmes, bet jums ir viens mērķis - vispusīgi informēt cilvēkus.
Katram ir jāizlemj pašam. Tā nav problēma.
Jā, Šeidstegera kungs, liels paldies par šo īso interviju, un mēs vēlam, lai jums arī turpmāk veicas jūsu darbs, lai
jūs vienkārši turpinātu kritiski izturēties pret savu darbu.
Liels paldies un viss labākais. Jā, ar prieku.