Jeg er veldig glad for å kunne ønske den undersøkende filmskaperen Klaus Scheidsteger
velkommen til et intervju her på Kla.tv i dag.
Herr Scheidsteger, mange av seerne våre kjenner deg ikke ennå.
Kan du kort presentere deg selv og fortelle litt om karrieren din?
Ja, det gjør jeg veldig gjerne. Takk for at du inviterte meg til intervjuet.
Det har skjedd mer og mer i det siste. Det gleder meg også, selvfølgelig.
Jeg er faktisk TV-journalist av yrke.
Jeg studerte journalistikk ved universitetet i Dortmund og var en del av det første året.
Og denne nyorienteringen av mine praksisorienterte studier endte etter mellomfagseksamen i en praksisperiode, som
jeg kunne gjennomføre ved Westdeutscher Rundfunk i Köln.
Det var på en tid da det ikke fantes private kringkastere.
Så det var fortsatt ønsketenkning for journalistene.
Alle som hadde en god idé, fikk lov til å realisere den, og ble ikke sensurert eller noe annet.
Og det var en fin tid, det var lærlingårene som jeg virkelig likte.
Og den neste utviklingen var da de private kringkasterne ble godkjent, og jeg grunnla mitt eget filmproduksjonsselskap
i min hjemby Essen i 1984, da jeg var 30 år.
Derfra produserte jeg internasjonale nyheter, reportasjer og dokumentarer med min egen
teknologi og mitt eget team, noe som var veldig gøy.
I en periode, frem til rundt midten av 90-tallet, begynte ting å endre seg.
Så ifølge mottoet vet vi nå hva seeren vil se, og slutt med det intellektuelle tullet ditt, ingen vil se det.
Ok
Så reduserte jeg selskapet en stund og produserte for Arte.
Det var fortsatt en veldig fordomsfri stasjon, men la oss bare si at det jeg en gang hadde lært, gradvis hadde gått tapt.
Så alle trodde også at de kunne være journalister.
Og det som tidligere var teamarbeid - et kamerateam der, en klipper der - måtte nå gjøres trinn for trinn av én person.
Digitaliseringen skapte selvfølgelig også denne gaten. Men innholdsmessig ble det faktisk verre og verre.
Men det som var og fortsatt er viktig, er at jeg fikk en god utdannelse.
Deres reportasjer og dokumentarer har fokusert på mobiltelefoner i rundt 20 år nå.
Hvordan kom du frem til at du hadde en misjon for livet ditt på akkurat dette området?
Så det var faktisk slik at el-overfølsomme mennesker henvendte seg til meg i den private sfæren.
De sa at de kunne føle at jeg bar på en mobiltelefon. Og først trodde jeg de var litt gale.
Men på neste møte ga disse folkene meg en bok av en amerikansk forsker ved navn Dr. George Carlo, som en gang hadde forsket på
vegne av industrien mellom 1993 og 1999 og hadde skrevet denne boken sammen med en Washington Post-journalist ved
navn Martin Schram, hvor han da hadde lansert sine egne erfaringer med industrien - industrien var hans klient.
Han hadde funnet problemer, og disse ble ikke kommunisert til offentligheten i den formen som hadde vært nødvendig.
Og denne George Carlo hadde to hovedfokus i livet sitt, han hadde studert medisin og jus.
Og de hadde valgt feil sparringspartner.
Mannen gikk deretter i gang med å organisere søksmål mot den store mobiltelefonindustrien, for å bidra til å
strukturere dem og også for å drive det hele fremover på grunnlag av sine vitenskapelige funn.
Det var med andre ord en god historie som merkelig nok ingen brydde seg om.
Og så jobbet jeg meg gradvis inn i faget, som har et utrolig bredt spekter.
Ja, filmene dine har brakt deg i kontakt med anerkjente eksperter på dette feltet. Du nevnte nettopp George Carlo.
Kan du si noen ord om dette? Hvilke andre eksperter har du møtt, og hvilke synspunkter har disse forskerne?
Så min aller første film, som ble vist på fransk TV i 2006, handlet faktisk om søksmålene mot
mobiltelefonindustrien, basert på vitenskapelige funn.
Og det hele ble drevet frem av historien om George Carlo, som ble diskreditert etter at han gikk ut offentlig.
Egentlig med viktig forbrukerbeskyttende informasjon fra sin egen forskning, som ble finansiert
av industrien, men som så ga fatale resultater.
Og i løpet av denne, la oss si, første historien, som ble sendt i 2006 på den franske statskringkasteren France Deux, ble jeg kjent
med en eller to forskere ved hjelp av George Carlo, som på den tiden ikke bare hadde funnet problemer,
men også løsninger. Det var også veldig interessant.
Det var det såkalte Noisefield ved University of Washington.
De som en gang hadde funnet dette, for øvrig også på vegne av industrien, nemlig de militære, snakket da også åpent.
De fortalte meg at dette var leverandøren til militæret - det var Motorola. Motorola er pioneren innen mobiltelefoni.
Og Motorola var kunden for å se om det var mulig å finne noe som kunne gjøre bjelkene ineffektive og likevel skape kommunikasjon.
Så forsket de på dette i ti år og fant det såkalte støyfeltet.
Og etter at de presenterte dette for Motorola, var teknikerne til å begynne med svært entusiastiske.
Det finnes en professor Lipowitz, som også er kjent for forskerne, og som nå er død.
Men etterfølgeren hans tok det hele videre.
Motorolas entusiastiske teknikere ble så gradvis erstattet av jurister, og på et tidspunkt
sa de: "Det du har funnet her, eksisterer ikke.
Militæret brukte det uansett for å beskytte sine egne gutter mot strålene, så å si.
Men han godkjente ikke hele greia, for det kan ikke være noe problem, for samtidig blir det reist tiltale, og de
enorme gruppesøksmålene ville fått hele bransjen til å kollapse.
Så det var veldig spennende.
I mitt videre arbeid kunne jeg da først og fremst sette meg inn i europeisk forskning, fordi George Carlo da konsulterte dem.
Det er filmen Thank You for Calling, der jeg også viser dette litt og går inn i laboratoriene til folk som Kundi
og Moosgöller, Michael Kundi fra MedUni Wien, en arbeidsmedisiner som også har forsket på vegne av staten.
Så er det folk som Willi Moosgöller, som faktisk er kreftforsker.
Det var slik jeg ble kjent med professor Adlkofer.
Store navn - folk som er litt kjent med faget, vil kjenne det igjen.
Han hadde tatt initiativ til Reflex Study, en europeisk studie som senere ble forsøkt diskreditert
som oppdragsforskning eller forfalsket forskning.
Det var veldig interessant. Du finner dette mønsteret igjen og igjen.
Alle de som har funnet noe, blir bekjempet av lobbyen med enorm økonomisk støtte fra
industrien, og i noen tilfeller blir de tatt fra dem.
Dette er virkelig en katastrofal situasjon, spesielt for oss forbrukere.
Men vi har også strålevern i Tyskland, og de gjør en god jobb - de beskytter strålingen.
Ja, du har allerede foregrepet det neste spørsmålet litt med dine kommentarer.
De andre såkalte forskerne gir nesten alle grønt lys når det gjelder mobiltelefoner.
Jeg tror årsakene allerede er åpenbare ut fra det jeg nettopp har sagt.
Ja, det finnes veldig interessante bøker om dette. Det er ikke bare et fenomen som nå finnes i mobiltelefoner.
Det er det samme i industrien, i næringsmiddelindustrien og så videre.
Vel, det finnes to bøker av professor Kreis, som også er med i min siste film "The Digital Dilemma".
Christian Kreis har skrevet: "Kjøpt forskning" og "Kjøpt vitenskap".
Og den beskriver veldig tydelig hvordan folk som ikke følger med, så å si, blir diskreditert,
forflyttet, truet. Det finnes virkelig forskjellige scenarier.
Og i begynnelsen var jeg fortsatt veldig naiv. Jeg kunne ikke engang forestille meg at det fantes en slik ondskap.
Men dessverre er det slik det er, for vi har selvfølgelig en global industri. Vi har en
fascinerende teknologi, det er det ingen tvil om.
Du og jeg snakker om denne digitale muligheten og så videre og så videre.
Vi bruker alle en mobiltelefon. Vi er ikke imot det.
Men det vi har sett i enkeltsaker, er noen ganger svært vanskelig å avdekke.
Men det finnes for eksempel den såkalte ICNIRP - International Commission on Non-Ionising Radiation Protection.
Og ICNIRP er underlagt det tyske forbundskontoret for strålevern og finansieres av tyske skattebetalere.
Det er den såkalte ICNIRP-rapporten av en kollega fra München, professor Buchner, i kombinasjon
med en avdød MEP fra Frankrike, Michelle Rivasi.
Denne kan også lastes ned som PDF fra kompetanseinitiativet.
De enkelte medlemmene av denne kommisjonen, som fastsetter internasjonalt strålevern og grenseverdier, ble undersøkt,
og det viste seg at de alle har forbindelser til industrien.
Så også det å bli betalt av industrien, det er rett og slett fakta som har blitt skapt her.
Og det kan være interessant for folk som er interessert å ta en titt på denne såkalte
ICNIRP-rapporten, for du vil raskt finne det du leter etter.
Og en gruppe kolleger som kaller seg Investigate Europe, har oppsummert dette på en veldig fin måte.
Og i den nye filmen min presenterer jeg også dette. Så das-digitale-dilemma.de (alltid med et minustegn mellom) gir mye
informasjon, hvis jeg får lov til å drive litt selvpromotering.
Ja, med glede.
Ja, selv om dokumentarene dine egentlig alltid har hatt stor sprengkraft, først og fremst når det gjelder helse for alle
mennesker, ble det bare vist én gang - du nevnte det tidligere - i en slik dokumentar på fransk TV og bare i
forkortet form på tysk TV og uten noen form for programomtale.
Hvilke erfaringer har du som innsider gjort deg med den såkalte mainstream-kommunikasjonen når det gjelder mobilkommunikasjon?
Ja, det var en veldig krass opplevelse.
Den aller første filmen var en bestillingsproduksjon fra France Deux i Paris. Det var fortsatt
en veldig fordomsfri dokumentarfilmregissør der.
Og han sa: Hør her, du er tysk, kanskje du har en kombinasjonsmulighet, en samproduksjonsmulighet med ARD, for
eksempel. Jeg kjenner en fordomsfri sjefredaktør i MDR.
Og jeg kjente henne også, tok kontakt, og så sa hun: OK, vi gjør det. Vi trenger 45 minutter.
Franskmennene trengte 50 til 52 minutter til sitt programformat.
Og jeg ble lovet at det hele skulle vises på ARD, altså i det første programmet.
Franskmennene sendte det i beste sendetid. Og det ble også gjentatt flere ganger.
For tyskerne forsvant filmen først inn i giftskapet.
Ok
Men jeg kan også si at filmen hadde tittelen som også ble annonsert i avisene: Portables en
accusation - altså mobiltelefoner under anklage.
Og denne tittelen ble endret noe på kvelden for sendingen etter påtrykk fra bransjens advokater.
Det sto: USA: mobiltelefoner i tiltalen.
Og vi måtte akseptere at vi inkluderte en skrifttype i rulleteksten som sier at WHO har alt under kontroll.
Så det er faktisk ikke noe reelt problem.
Selv om alt som filmen viser, skjer der borte, måtte vi legge inn dette tillegget for å berolige seeren, for å si det sånn.
De interne juristene i kringkasteren var virkelig i en klemme. Og jeg måtte engasjere meg.
Jeg hadde muligheten til å si: "Ok, da sender vi det ikke i det hele tatt.
Eller så kan jeg gå med på disse små endringene. Så det var der det begynte, det er bare et interessant tema.
Det tjenes utrolig mye penger der. Og folk liker ikke at dette blir forstyrret.
Vel, det første kritiske bidraget noensinne ble gitt i 1993 i et talkshow i USA.
Som et resultat av dette falt Motorola-aksjen med 10 % i løpet av en uke.
Og selvfølgelig reagerte de og besatte alle stillingene på en slik måte at ingenting
skulle gå galt, og så fulgte de opp dette i media.
Fordi følgende skjedde da hos ARD, dvs.
De informerte meg ikke i det hele tatt. De sa alltid: OK, vi sender det på et tidspunkt, så får du vite det da.
Og mot slutten av året fikk jeg en telefon fra en sekretær dagen før programmet ble sendt, som sa
Vi viser programmet i morgen, men vi har kuttet 30 minutter - eller nei, kortet det ned til 30 minutter.
Jeg fikk de 45 minuttene jeg ønsket levert og betalt for.
Og så så jeg at det ikke var noen programannonse for dette bidraget.
Deretter ringte jeg mine kolleger i Süddeutsche Zeitung. For der var det fortsatt en veldig
interessant medieseksjon på den tiden, også en kritisk en.
Og jeg gjorde dem oppmerksom på denne sammenhengen.
Og så kontaktet de kringkasteren og fikk, i motsetning til meg, en uttalelse som sa: Filmen manglet en tysk forbindelse.
Og så så jeg filmen dagen etter på sendetidspunktet kl. 10.00.
Den tyske referansen manglet også, de klippet den ut selv.
Vel, det var det jeg opplevde, noe som faktisk er utrolig.
Men det var slik det begynte med sensurtiltak for 20 år siden. Og så så jeg også på hva det hadde å gjøre med.
De hadde T-Mobile som partner for Bundesliga det året.
De kunne ikke nå sverte den beste kunden, den beste reklamekunden - som la igjen noen hundre millioner i året og
dermed var i stand til å støtte dem for Bundesliga-rettighetene.
I så måte var den tyske referansen bevisst fraværende.
Så ja, i dag kan jeg le av det. Den gang tenkte jeg: Herregud, hva er det du gjør?
Det var ikke slik jeg lærte det.
Ja. Som journalist, hvilke muligheter ser du for seerne våre til å motvirke disse sensurmedienes intriger?
Vel, dere utnytter allerede de mulighetene som finnes så langt.
Vel, jeg hadde også litt vondt i magen, for jeg vil si at det generelt er mye nedsnakking, selv blant folk som er kritiske
til mobiltelefoner, for eksempel, du er ikke universelt populær, noe som faktisk er veldig synd. The Drudge vet hvorfor.
Men skudd avfyres der det er mulig.
Og så følte jeg det også i en slik grad at jeg virkelig tenkte at nok er nok.
Og den eneste muligheten for øyeblikket ser for meg ut til å ligge i ekspertisen og makten til spesielt de alternative mediene.
Og jeg så også på arrangementet i Praha, for eksempel, der Auf1 arrangerte dette AWEF. Du var der.
Og det var noen få kolleger til stede som rett og slett snakket rett ut og forklarte ting
slik de skulle. Og de er ikke lenger autoriserte.
Så du bør faktisk invitere folk som har vært der nesten hver uke.
Men det er alltid de samme ansiktene fra politikken. De spiller virkelig et dobbeltspill, industrien, politikken og mediene nå.
Det har sunket til et nivå som er uutholdelig.
Så hvis du vet litt om journalistisk arbeid, etter mottoet ... det jeg følte, sa kollegene mine også ganske
tydelig til meg: Hvis du ikke spiller med, er du ute.
Jeg er utenfor. Og jeg er glad for det.
Men nå er jeg med, Martin.
Ja, la meg si det slik. Jeg har inntrykk av at kritiske sinn ikke er velkomne.
Jeg får ofte inntrykk av at det alltid er de samme menneskene som inviteres til talkshowene, som går et eller annet sted
hver dag, men i stedet for å slippe det løs og la andre meninger komme til orde, blir de innrammet. I hvert fall det.
Og dette er rett og slett forhold som ikke lenger er demokratiske i mine øyne. Og jeg synes det er veldig, veldig trist.
Jeg er også enormt skuffet. Du har så mange forskjellige posisjoner som observatør, og jeg orker
ikke engang å se det vanlige programmet lenger.
For det er alltid denne typen innramming.
La meg gi deg et stikkord: den russiske angrepskrigen. Ja, det hamres inn med jevne mellomrom.
Og det er bare på dette nivået at denne typen ting skjer og brukes manipulerende, helt ned til det
feuilletonistiske området, for kanskje å få folk i stemning.
Og det er rett og slett en feil og usaklig måte å formidle informasjon på.
Og jeg ser ikke at kritiske tanker er tillatt, selv ikke i de såkalte talkshowene, og jeg synes det er ekstremt trist.
Så i begynnelsen av koronavirusets æra var det en eller to kritiske representanter som Wolfgang Wodarg eller noe sånt.
Du så ham igjen i begynnelsen, og så ble han brakt til taushet av media.
Tvert imot, folk som Sucharit Bhakdi har til og med blitt rettslig forfulgt og stengt eller forsøkt å stenge ham ned.
Og de er så fantastiske mennesker. Hva gjør du der?
Så det er utrolig for meg. Men også slike standardiserte marginer.
Ja, og jeg tror noe må gjøres for å motvirke det, og det fungerer faktisk ganske bra.
Så jeg tror det allerede er mange av oss som ikke lar oss lure og som fortsatt gjør vår greie, hver på vår måte.
Det finnes de mest forskjellige temperamenter og kompetanser.
Men jeg synes det kalles demokratisk medieatferd, jeg synes det er hyggelig og fargerikt, det er slik det skal være.
Og det er der jeg prøver å gjøre min greie. Også med hjelp fra fantastiske organisasjoner som WIR-foreningen i Sveits.
Dette er mennesker som er så multiaktive.
Men fordi jeg gjorde noe sammen med dem og fikk det i gang takket være deres hjelp, blir jeg
også skjøvet inn i det høyreekstreme hjørnet.
Så fra deres egne rekker! Dette er så skandaløst, så latterlig, så pinlig.
Men jeg vil heller ikke operere med sinne.
Det vi trenger er forbrukeropplæring og forbrukerbeskyttelse. For å oppnå dette må forbrukerne danne seg
sine egne meninger. Og ikke bare om de daglige nyhetene.
Ja, jeg tror at blant alle disse andre menneskene, det jeg synes har gitt så god gjenklang på
dette AWEF, er rett og slett denne solidariteten.
Denne solidariteten fra alle de menneskene som fortsatt prøver å danne seg en mening et sted og også støtte den.
Og jeg tror det skjer mer og mer, at disse følsomhetene, som noen ganger er der, egentlig er, jeg vil si, at han gjør det mer
sånn og sånn, slik at det egentlig ikke spiller noen rolle, men du har ett mål: å informere folk på en omfattende måte.
Og alle må uansett gjøre seg opp sin egen mening. Det er ikke noe problem.
Ja, herr Scheidsteger, tusen takk for dette korte intervjuet, og vi ønsker deg fortsatt suksess med det du gjør,
at du rett og slett fortsetter å ha en kritisk tilnærming.
Tusen takk og lykke til. Ja, med glede.