Som veľmi rád, že dnes môžem na Kla.tv privítať investigatívneho filmára Klausa Scheidstegera na rozhovore.
Pán Scheidsteger, mnohí naši diváci vás ešte nepoznajú.
Môžete sa nám v krátkosti predstaviť a povedať nám niečo o svojej kariére?
Áno, veľmi rád to urobím. Ďakujem za pozvanie na rozhovor.
V poslednom čase sa to stáva čoraz častejšie. Samozrejme, aj mňa to teší.
V skutočnosti som povolaním televízny novinár.
Študovala som žurnalistiku na univerzite v Dortmunde a bola som súčasťou prvého ročníka.
A táto nová orientácia môjho štúdia zameraného na prax sa skončila po strednej škole na stáži, ktorú som mohol
absolvovať vo Westdeutscher Rundfunk v Kolíne nad Rýnom.
Bolo to v čase, keď ešte neexistovali súkromní vysielatelia.
No, to bolo pre novinárov stále len zbožné želanie.
Každý, kto mal dobrý nápad, ho mohol realizovať a nebol cenzurovaný ani ničím iným.
Bolo to pekné obdobie, boli to učňovské roky, ktoré som si naozaj užíval.
Ďalší vývoj bol potom, keď boli povolené súkromné vysielacie spoločnosti, keď som mal 30 rokov, v roku 1984, som založil
vlastnú filmovú produkčnú spoločnosť v mojom rodnom meste Essen.
Odtiaľ som produkoval medzinárodné správy, reportáže a dokumenty s vlastnou technológiou a vlastným tímom, čo ma veľmi bavilo.
Na istý čas, približne do polovice 90. rokov, sa situácia začala meniť.
Takže podľa tohto hesla teraz vieme, čo chce divák vidieť, a prestaňte s tými
intelektuálnymi nezmyslami, nikto to nechce vidieť.
Ok
Potom som spoločnosť na chvíľu zredukoval a produkoval pre Arte.
Stále to bola veľmi otvorená stanica, ale povedzme, že to, čo som sa kedysi naučil, sa postupne stratilo.
Všetci si teda mysleli, že by mohli byť aj reportérmi.
A to, čo bolo predtým tímovou prácou - tam kameraman, tam strihač - musel krok za krokom robiť jeden človek.
Samozrejme, že digitalizácia dala vzniknúť aj tejto ulici. Ale čo sa týka obsahu, je to vlastne stále horšie a horšie.
Dôležité však bolo a stále je, že som získal skvelé vzdelanie.
Vaše reportáže a dokumentárne filmy sa už približne 20 rokov zameriavajú na mobilnú komunikáciu.
Ako ste spoznali poslanie svojho života práve v tejto oblasti?
Takže sa vlastne stalo, že ma elektrohypersenzitívni ľudia oslovili v súkromnej sfére.
Vraj cítili, že mám pri sebe mobilný telefón. Najprv som si myslel, že sú trochu blázni.
Na ďalšom stretnutí mi však títo ľudia dali knihu amerického vedca menom Dr. George Carlo, ktorý kedysi v rokoch 1993 až 1999
robil výskum v mene priemyslu a túto knihu napísal spolu s novinárom z Washington Post Martinom
Schramom, kde potom predstavil svoje vlastné skúsenosti s priemyslom - priemysel bol jeho klientom.
Zistil problémy, ktoré neboli verejnosti oznámené v potrebnej forme.
Tento George Carlo sa vo svojom živote zameral na dve hlavné oblasti, študoval medicínu a právo.
A vybrali si nesprávneho sparingpartnera.
Potom tam odišiel a pokúsil sa zorganizovať súdne procesy proti veľkému priemyslu mobilných telefónov, aby im
pomohol vytvoriť štruktúru a tiež aby celú vec posunul dopredu na základe svojich vedeckých zistení.
Inými slovami, bol to skvelý príbeh, o ktorý sa napodiv nikto nezaujímal.
A potom som sa postupne prepracoval k téme, ktorá má neuveriteľne široký záber.
Áno, vaše filmy vás priviedli do kontaktu s renomovanými odborníkmi v tejto oblasti. Práve ste spomenuli Georgea Carla.
Môžete o tom povedať pár slov? S akými ďalšími odborníkmi ste sa stretli a aké názory títo vedci zastávajú?
Môj prvý film, ktorý bol uvedený vo francúzskej televízii v roku 2006, bol vlastne o žalobách proti
priemyslu mobilných telefónov na základe vedeckých zistení.
Celú vec podnietil príbeh Georgea Carla, ktorý bol po zverejnení zdiskreditovaný.
V skutočnosti s dôležitými informáciami na ochranu spotrebiteľa z vlastnej vedy, ktorú financoval
priemysel, ale potom priniesla fatálne výsledky.
A v priebehu tohto, povedzme, prvého príbehu, ktorý bol odvysielaný v roku 2006 vo francúzskej štátnej televízii France
Deux, som sa s pomocou Georgea Carla zoznámil s jedným alebo dvoma vedcami, ktorí vtedy našli nielen
problémy, ale aj riešenia. To bolo tiež veľmi zaujímavé.
Na Washingtonskej univerzite bolo takzvané Noisefield.
Ľudia, ktorí to kedysi zistili, mimochodom aj v mene priemyslu, konkrétne armády, potom tiež otvorene hovorili.
Povedali mi, že je to dodávateľ pre armádu - bola to Motorola. Motorola je priekopníkom v mobilnej telefónii.
Klientom bola spoločnosť Motorola, ktorá chcela zistiť, či sa dá nájsť niečo, čím by sa lúče stali
neúčinnými a zároveň by sa vytvorila komunikácia.
A potom to desať rokov skúmali a našli takzvané šumové pole.
Keď to predstavili spoločnosti Motorola, technici boli spočiatku veľmi nadšení.
Existuje profesor Lipowitz, ktorý je tiež známy výskumníkom a ktorý už zomrel.
Jeho nástupca však celú vec posunul ďalej.
Nadšených technikov spoločnosti Motorola potom postupne nahradili právnici a v istom
momente povedali: "To, čo ste tu našli, neexistuje.
Armáda ho aj tak používala, aby takpovediac ochránila svojich chlapcov pred lúčmi.
Ale celú vec nepovolil, pretože nemôže nastať problém, pretože sa zároveň podávajú obvinenia a obrovské
hromadné žaloby by spôsobili kolaps celého odvetvia.
Takže to bolo veľmi vzrušujúce.
V priebehu mojej ďalšej práce som sa potom mohol oboznámiť predovšetkým s európskymi
výskumami, pretože George Carlo ich potom konzultoval.
Je tam film Ďakujem, že voláte, kde to tiež trochu ukazujem a idem do laboratórií ľudí ako Kundi a
Moosgöller, Michael Kundi z MedUni Viedeň, pracovný lekár, ktorý robil výskum aj v mene štátu.
Potom sú tu ľudia ako Willi Moosgöller, ktorý je vlastne výskumníkom rakoviny.
Tak som spoznal profesora Adlkofera.
Veľké mená - ľudia, ktorí sa trochu vyznajú v tejto téme, to spoznajú.
Bol iniciátorom európskej štúdie Reflex, ktorú sa neskôr pokúsili zdiskreditovať ako
výskum na objednávku alebo sfalšovaný výskum.
To bolo veľmi zaujímavé. Tento vzor sa opakuje.
Proti všetkým ľuďom, ktorí niečo našli, bojuje lobby s obrovskou finančnou podporou
priemyslu a v niektorých prípadoch im to berie.
To je naozaj katastrofálna situácia, najmä pre nás spotrebiteľov.
Ale aj v Nemecku máme radiačnú ochranu a robia to dobre - chránia žiarenie.
Áno, svojimi poznámkami ste už trochu predbehli ďalšiu otázku.
Ostatní takzvaní vedci takmer všetci dávajú v otázke mobilných telefónov za pravdu.
Myslím, že dôvody sú zrejmé už z toho, čo som práve povedal.
Áno, existujú o tom veľmi zaujímavé knihy. Nie je to len fenomén, ktorý sa teraz nachádza v mobilných telefónoch.
Podobne je to v priemysle, potravinárskom priemysle a podobne.
No, existujú dve knihy profesora Kreisa, ktorý sa objavuje aj v mojom najnovšom filme "Digitálna dilema".
Christian Kreis napísal: "Kúpený výskum" a "Kúpená veda".
A veľmi jasne popisuje, ako sú ľudia, ktorí s tým takpovediac nesúhlasia, diskreditovaní,
presúvaní, ohrozovaní. Skutočne existujú rôzne scenáre.
A na začiatku som bol ešte veľmi naivný. Ani som si nevedel predstaviť, že by existovala taká zloba.
Ale bohužiaľ, je to tak, pretože samozrejme máme globálny priemysel. Máme fascinujúcu technológiu, o tom niet pochýb.
Spolu hovoríme o tejto digitálnej príležitosti a tak ďalej a tak ďalej.
Všetci používame mobilný telefón. Nie sme proti nemu.
To, čo sme videli v jednotlivých prípadoch, je však niekedy veľmi ťažké odhaliť.
Existuje však napríklad takzvaná ICNIRP - Medzinárodná komisia pre ochranu pred neionizujúcim žiarením.
ICNIRP sídli pri Spolkovom úrade pre ochranu pred žiarením a je financovaná z peňazí nemeckých daňových poplatníkov.
Existuje takzvaná správa ICNIRP, ktorú vypracoval kolega z Mníchova, profesor Buchner, v kombinácii so zosnulou poslankyňou
Európskeho parlamentu z Francúzska Michelle Rivasiovou.
Tento dokument si môžete stiahnuť aj vo formáte PDF z iniciatívy týkajúcej sa kompetencií.
Jednotliví členovia tejto komisie, ktorá stanovuje medzinárodnú radiačnú ochranu a limitné hodnoty, boli
prešetrení a ukázalo sa, že všetci majú väzby na priemysel.
Takže aj to, že je platený priemyslom, sú jednoducho fakty, ktoré tu boli vytvorené.
A pre ľudí, ktorí majú záujem, by mohlo byť zaujímavé pozrieť si túto takzvanú správu
ICNIRP, pretože v nej rýchlo nájdete to, čo hľadáte.
A skupina kolegov s názvom Investigate Europe to veľmi pekne zhrnula.
A vo svojom novom filme uvádzam aj toto. Takže stránka das-digitale-dilemma.de (vždy so znamienkom mínus medzi)
poskytuje veľa informácií, ak môžem urobiť trochu sebapropagácie.
Áno, s radosťou.
Áno, hoci vaše dokumentárne filmy boli v skutočnosti vždy veľmi výbušné, predovšetkým z hľadiska zdravia všetkých ľudí, iba raz -
už ste to spomínali - bol takýto dokument odvysielaný vo francúzskej televízii a iba v skrátenej podobe v
nemeckej televízii a bez akéhokoľvek programového oznámenia.
Aké skúsenosti máte ako insider s takzvaným hlavným prúdom, pokiaľ ide o mobilnú komunikáciu?
Áno, to bola veľmi hrubá skúsenosť.
No, úplne prvý film vznikol na objednávku spoločnosti France Deux v Paríži. Tam bol ešte
veľmi otvorený režisér dokumentárnych filmov.
A on povedal: "Pozri, ty si Nemec, možno máš možnosť kombinácie, napríklad koprodukcie s ARD.
Poznám niekoho, otvoreného šéfredaktora v MDR.
A ja som ju tiež poznal, skontaktoval som sa s ňou a ona povedala: OK, ideme do toho. Potrebujeme 45 minút.
Francúzi potrebovali na svoj formát programu 50 až 52 minút.
A bolo mi sľúbené, že celá vec bude odvysielaná na ARD, t. j. v prvom programe.
Francúzi ho vysielali v hlavnom vysielacom čase. A niekoľkokrát ho aj opakovali.
Pre Nemcov film najprv zmizol v skrinke s jedom.
Ok
Ale môžem tiež povedať, že film mal názov, ktorý bol oznámený aj v novinách: Portables en
accusation - inými slovami, mobilné telefóny na súde.
Tento názov bol večer v deň vysielania pod tlakom právnikov z tohto odvetvia mierne zmenený.
Píše sa v ňom: USA: mobilné telefóny v obžalobe.
A museli sme sa zmieriť s tým, že sme do záverečných titulkov zaradili písmo, ktoré hovorí, že WHO má všetko pod kontrolou.
Takže v skutočnosti neexistuje žiadny skutočný problém.
Aj keď sa všetko, čo film ukazuje, odohráva tam, museli sme tam dať tento dodatok, aby sme diváka takpovediac uistili.
Vnútorní právnici vysielateľa boli naozaj na vážkach. A ja som sa musel zapojiť.
Mal som možnosť povedať: "Dobre, tak to nebudeme vysielať vôbec.
Alebo môžem súhlasiť s týmito malými zmenami. Takto to začalo, je to jednoducho zaujímavá téma.
Zarába sa tam neuveriteľné množstvo peňazí. A ľuďom sa nepáči, že sa to narúša.
No, prvý kritický príspevok vôbec odznel v roku 1993 v jednej americkej talkshow.
V dôsledku toho sa akcie spoločnosti Motorola v priebehu týždňa prepadli o 10 %.
Samozrejme, že zareagovali a obsadili všetky pozície tak, aby sa nič nepokazilo, a potom to medializovali.
Pretože potom sa na ARD, t. j. lomítko MDR, stalo nasledovné.
Vôbec ma neinformovali. Vždy povedali: OK, pošleme to niekedy, potom vám dáme vedieť.
A koncom roka mi deň pred plánovaným vysielaním programu zavolala sekretárka a povedala:
Program odvysielame zajtra, ale skrátili sme ho o 30 minút - alebo nie, skrátili sme ho na 30 minút.
Mal som 45 minút, ktoré som chcel dodať a zaplatiť.
A potom som si všimol, že na tento príspevok nie je žiadne programové oznámenie.
Potom som zavolal kolegom do Süddeutsche Zeitung. V tom čase tam totiž ešte existovala veľmi
zaujímavá mediálna rubrika, vrátane kritickej.
A ja som ich na túto súvislosť upozornil.
A potom sa obrátili na vysielateľa a na rozdiel odo mňa dostali vyjadrenie, v ktorom stálo: Filmu chýba nemecké spojenie.
A potom som si film pozrel na druhý deň v čase vysielania o 10:00.
Chýbal aj nemecký odkaz, sami ho vystrihli.
No, to som zažil, čo je vlastne neuveriteľné.
Ale tak sa to začalo s cenzúrnymi opatreniami pred 20 rokmi. A potom som sa tiež pozrel na to, čo to má spoločné.
V tom roku bol ich partnerom v Bundeslige T-Mobile.
Nemohli teraz znevážiť najlepšieho zákazníka, najlepšieho reklamného zákazníka - ktorý im nechal niekoľko stoviek miliónov
ročne, a tak ich mohol podporovať za práva na Bundesligu.
V tomto ohľade zámerne chýbal odkaz na Nemecko.
Takže áno, dnes sa tomu môžem smiať. Vtedy som si pomyslel: Bože môj, čo to robíš?
Takto som sa to naozaj nenaučil.
Áno. Ako novinár, aké možnosti vidíte pre našich divákov, ako čeliť týmto machináciám cenzúrnych médií?
No, už teraz využívate možnosti, ktoré doteraz existujú.
No aj mňa trochu bolel žalúdok, pretože by som povedal, že celkovo nie ste všeobecne obľúbený, dokonca ani
u ľudí, ktorí kritizujú napríklad mobilné telefóny, čo je vlastne veľká škoda. Drudge vie prečo.
Ale strieľa sa všade, kde je to možné.
A tak som to pocítil aj ja do tej miery, že som si naozaj povedal, že to stačí.
A zdá sa mi, že jediná šanca v tejto chvíli spočíva v odbornosti a sile najmä alternatívnych médií.
A pozrel som si napríklad aj podujatie v Prahe, kde Auf1 organizoval tento AWEF. Boli ste tam.
A bolo tam niekoľko kolegov, ktorí jednoducho hovorili jasne a vysvetľovali veci tak, ako sa patrí. A tí už nie sú oprávnení.
Takže by ste mali pozývať ľudí, ktorí sa tam konali takmer každý týždeň.
Ale vždy sú to tie isté tváre z politiky. Teraz naozaj hrajú dvojitú hru, priemysel, politika a médiá.
Poklesla na úroveň, ktorá je neznesiteľná.
Takže ak sa trochu vyznáte v novinárskej práci, podľa hesla... čo som cítil, mi kolegovia tiež
povedali celkom jasne: ak sa nezapojíte, ste mimo hry.
Som vonku. A to ma teší.
Ale teraz som v tom, Martin.
Áno, poviem to takto. Mám dojem, že kritické názory nie sú vítané.
Často mám dojem, že do diskusných relácií, ktoré sú každý deň niekde na programe, sú pozývaní stále tí istí ľudia,
ale namiesto toho, aby sa pustili do reči a nechali zaznieť iné názory, sú zarámovaní. Teda aspoň toto.
A to sú jednoducho podmienky, ktoré už v mojich očiach nie sú demokratické. A považujem ich za veľmi, veľmi smutné.
Aj ja som nesmierne sklamaný. Máte toľko rôznych pozícií ako pozorovateľ a ja už nemôžem sledovať ani normálny program.
Pretože vždy existuje tento druh rámovania.
Dovoľte mi, aby som vám povedal kľúčové slovo: ruská agresívna vojna. Áno, to sa opakuje každých pár viet.
A len na tejto úrovni sa takéto veci dejú a používajú manipulatívne, až do feuilletonistickej
oblasti, aby sa ľudia možno dostali do nálady.
A to je jednoducho nesprávny a neobjektívny spôsob odovzdávania informácií.
A nevidím, že by sa kritické myslenie pripúšťalo, dokonca ani v takzvaných diskusných reláciách, a považujem to za veľmi smutné.
Takže na začiatku éry koronavírusov existovali jeden alebo dvaja kritickí predstavitelia ako Wolfgang Wodarg alebo niečo podobné.
Na začiatku ste ho opäť videli a potom ho médiá umlčali.
Naopak, ľudia ako Sucharit Bhakdi boli dokonca právne prenasledovaní a zatvorení alebo sa ho pokúšali zatvoriť.
A sú to úžasní ľudia. Čo tam robíte?
Takže je to pre mňa neuveriteľné. Ale aj také štandardizované marže.
Áno, a myslím si, že je potrebné urobiť niečo proti tomu a že to vlastne funguje celkom dobre.
Takže si myslím, že je nás už veľa, ktorí sa nenechávame unášať a stále si robíme svoje, každý svojím spôsobom.
Sú tu najrôznejšie temperamenty a kompetencie.
Ale myslím si, že sa tomu hovorí demokratické správanie médií, je to príjemné a pestré, tak by to malo byť.
A práve tam sa snažím robiť svoju prácu. Aj s pomocou úžasných organizácií, ako je napríklad združenie WIR vo Švajčiarsku.
Sú to ľudia, ktorí sú veľmi aktívni.
Ale pretože som s nimi niečo urobil a vďaka ich pomoci som to rozbehol, som tiež zatlačený do pravého kúta.
Teda z ich vlastných radov! Je to také nehorázne, také smiešne, také trápne.
Ale ani ja nechcem pracovať s hnevom.
Potrebujeme vzdelávanie spotrebiteľov a ich ochranu. Na dosiahnutie tohto cieľa si spotrebitelia musia vytvoriť
vlastný názor. A to nielen na základe každodenných správ.
Áno, myslím si, že medzi všetkými tými ľuďmi, ktorí sa zúčastnili na tomto AWEF, tak dobre rezonovala práve táto solidarita.
Táto solidarita všetkých ľudí, ktorí sa stále snažia niekde vytvoriť názor a tiež ho podporiť.
A myslím si, že sa to deje čoraz viac, že tie citlivosti, ktoré tam niekedy sú, sú naozaj, poviem, že to robí
viac tak a viac tak, takže na tom nezáleží, ale máte jeden cieľ: informovať ľudí komplexne.
A každý sa musí rozhodnúť sám. To nie je problém.
Áno, pán Scheidsteger, veľmi pekne vám ďakujeme za tento krátky rozhovor a želáme vám, aby sa vám aj naďalej darilo to, čo
robíte, aby ste jednoducho pokračovali v kritickom prístupe.
Ďakujem veľmi pekne a prajem všetko najlepšie. Áno, s radosťou.