Z velikim veseljem pozdravljam raziskovalnega filmskega ustvarjalca Klausa Scheidstegerja, s
katerim bomo danes opravili intervju na portalu Kla.tv.
Gospod Scheidsteger, mnogi naši gledalci vas še ne poznajo.
Ali se lahko na kratko predstavite in nam poveste nekaj o svoji karieri?
Da, to z veseljem storim. Hvala, ker ste me povabili na intervju.
To se v zadnjem času dogaja vse pogosteje. Seveda sem tudi jaz zadovoljen.
Po poklicu sem televizijski novinar.
Na univerzi v Dortmundu sem študirala novinarstvo in bila del prvega letnika.
Ta nova usmeritev mojega študija, usmerjenega v prakso, se je po srednji diplomi končala s pripravništvom, ki
sem ga lahko opravil pri Westdeutscher Rundfunk v Kölnu.
To je bilo v času, ko ni bilo zasebnih izdajateljev televizijskih programov.
Za novinarje je bila to še vedno le pobožna želja.
Vsakdo, ki je imel dobro idejo, jo je lahko uresničil in ni bil cenzuriran ali kaj drugega.
To so bili lepi časi, to so bila leta vajeništva, v katerih sem resnično užival.
Ko so bile zasebne televizijske postaje pooblaščene, sem leta 1984, pri 30 letih, v domačem Essnu
ustanovil lastno filmsko produkcijsko podjetje.
Od tam sem z lastno tehnologijo in lastno ekipo pripravljal mednarodne novice, poročila
in dokumentarce, kar je bilo zelo zabavno.
Nekaj časa, do približno sredine 90. let, so se stvari začele spreminjati.
V skladu z motom torej zdaj vemo, kaj si gledalci želijo videti, in nehajte s svojimi
intelektualnimi nesmisli, nihče si tega ne želi videti.
Ok
Nato sem za nekaj časa zmanjšal podjetje in ustvarjal za Arte.
To je bila še vedno zelo odprta postaja, a recimo, da se je to, kar sem se nekoč naučil, postopoma izgubilo.
Zato so vsi mislili, da so lahko tudi novinarji.
To, kar je bilo včasih timsko delo - tam je bila ekipa snemalcev, tam urednik -, je morala korak za korakom opraviti ena oseba.
Seveda se je ta ulica pojavila tudi zaradi digitalizacije. Toda z vidika vsebine je postajala vse slabša in slabša.
Pomembno pa je bilo in je še vedno pomembno, da sem imel odlično izobrazbo.
Vaša poročila in dokumentarni filmi se že približno 20 let osredotočajo na mobilne komunikacije.
Kako ste spoznali poslanstvo svojega življenja na tem področju?
Tako se je dejansko zgodilo, da so se elektroobčutljivi ljudje obrnili name na zasebnem področju.
Rekli so, da so začutili, da imam pri sebi mobilni telefon. Najprej sem mislil, da so malo nori.
Na naslednjem sestanku pa so mi ti ljudje dali knjigo ameriškega znanstvenika Dr. Georgea Carla, ki je nekoč med letoma 1993 in
1999 opravljal raziskave za industrijo in jo napisal skupaj z novinarjem Washington Posta Martinom
Schramom, v kateri je predstavil svoje izkušnje z industrijo - industrija je bila njegova stranka.
Ugotovil je težave, o katerih javnost ni bila obveščena v potrebni obliki.
Ta George Carlo se je v svojem življenju osredotočil na dve glavni področji: študiral je medicino in pravo.
In izbrala sta si napačnega sparing partnerja.
Nato je začel organizirati tožbe proti veliki industriji mobilnih telefonov, da bi jih pomagal strukturirati in na podlagi
svojih znanstvenih ugotovitev tudi spodbudil celotno zadevo.
Z drugimi besedami, to je bila odlična zgodba, za katero pa se nenavadno nihče ni zanimal.
Potem pa sem se postopoma začel ukvarjati s tem področjem, ki ima izjemno širok spekter.
Da, s svojimi filmi ste prišli v stik s priznanimi strokovnjaki s tega področja. Pravkar ste omenili Georgea Carla.
Ali lahko o tem poveste nekaj besed? Katere druge strokovnjake ste spoznali in kakšna stališča imajo ti znanstveniki?
Moj prvi film, ki so ga leta 2006 predvajali na francoski televiziji, je bil pravzaprav o tožbah proti industriji
mobilne telefonije, ki so temeljile na znanstvenih ugotovitvah.
Vse skupaj je spodbudila zgodba o Georgeu Carlu, ki je bil po objavi diskreditiran.
pravzaprav s pomembnimi informacijami, ki varujejo potrošnike, pridobljenimi iz lastne znanosti, ki jo je
financirala industrija, a je nato prinesla usodne rezultate.
In med to, recimo temu prvo zgodbo, ki so jo leta 2006 predvajali na francoski državni televiziji France Deux, sem s pomočjo Georgea
Carla spoznal enega ali dva znanstvenika, ki takrat nista našla le težav, ampak tudi rešitve. Tudi to je bilo zelo zanimivo.
Na Univerzi v Washingtonu je bilo tako imenovano Noisefield.
Ljudje, ki so to nekoč ugotovili, mimogrede tudi v imenu industrije, torej vojske, so nato tudi odkrito spregovorili.
Povedali so mi, da je bil to dobavitelj za vojsko - to je bila Motorola. Motorola je pionir na področju mobilne telefonije.
Motorola pa je bila naročnik, ki je želel ugotoviti, ali je mogoče najti nekaj, kar bi preprečilo, da bi bili
žarki neučinkoviti in bi še vedno omogočali komunikacijo.
To so nato deset let raziskovali in odkrili tako imenovano polje hrupa.
Ko so to predstavili Motoroli, so bili tehniki sprva zelo navdušeni.
Obstaja tudi profesor Lipowitz, ki je znan raziskovalcem in je zdaj že pokojni.
Njegov naslednik pa je vse skupaj še nadgradil.
Motoroline navdušene tehnike so nato postopoma zamenjali pravniki, ki so na neki točki rekli: "To, kar ste našli, ne obstaja.
Vojska ga je vseeno uporabljala, da bi svoje fante tako rekoč zaščitila pred žarki.
Vendar ni odobril celotne zadeve, ker ne more biti težav, saj se hkrati vlagajo obtožbe in bi velike
skupinske tožbe povzročile propad celotne industrije.
To je bilo zelo razburljivo.
Pri svojem nadaljnjem delu sem se lahko seznanil predvsem z evropskimi raziskavami,
saj se je George Carlo posvetoval z njimi.
Obstaja film Hvala, ker ste poklicali, v katerem to tudi malo prikažem in vstopim v laboratorije ljudi, kot sta Kundi
in Moosgöller, Michael Kundi z MedUni Dunaj, zdravnik medicine dela, ki je opravljal raziskave tudi v imenu države.
Obstajajo tudi ljudje, kot je Willi Moosgöller, ki dejansko raziskuje raka.
Tako sem spoznal profesorja Adlkoferja.
Velika imena - ljudje, ki se vsaj malo spoznajo na to temo, bodo to prepoznali.
Bil je pobudnik evropske študije Reflex, ki so jo pozneje poskušali diskreditirati kot naročeno ali ponarejeno raziskavo.
To je bilo zelo zanimivo. Ta vzorec se vedno znova pojavlja.
Proti vsem ljudem, ki so nekaj našli, se borijo lobiji z veliko finančno podporo
industrije, v nekaterih primerih pa so jim tudi odvzete.
To je res katastrofalen položaj, zlasti za nas, potrošnike.
Vendar imamo tudi v Nemčiji varstvo pred sevanjem, ki dobro opravlja svoje delo - varuje sevanje.
Da, s svojimi komentarji ste že nekoliko napovedali naslednje vprašanje.
Tudi drugi tako imenovani znanstveniki skoraj vsi dajejo pozitivno mnenje o mobilnih telefonih.
Mislim, da so razlogi za to očitni že iz tega, kar sem pravkar povedal.
Da, o tem obstajajo zelo zanimive knjige. To ni samo pojav, ki ga je zdaj mogoče najti v mobilnih telefonih.
Podobno je v industriji, prehrambeni industriji itd.
Obstaja dve knjigi profesorja Kreisa, ki nastopa tudi v mojem najnovejšem filmu "Digitalna dilema".
Christian Kreis je napisal: "Kupljene raziskave" in "Kupljena znanost".
In zelo jasno opisuje, kako so ljudje, ki se ne strinjajo, tako rekoč diskreditirani, premeščeni,
ogroženi. Resnično obstajajo različni scenariji.
Na začetku sem bil še zelo naiven. Niti predstavljati si nisem mogel, da obstaja takšna zloba.
Vendar je žal tako, ker imamo seveda globalno industrijo. Imamo fascinantno tehnologijo, o tem ni dvoma.
Z vami se pogovarjamo o tej digitalni priložnosti in tako naprej.
Vsi uporabljamo mobilni telefon. Ne nasprotujemo mu.
Vendar je včasih zelo težko odkriti, kaj ste videli v posameznih primerih.
Obstaja pa na primer tako imenovana Mednarodna komisija za varstvo pred neionizirnimi sevanji (ICNIRP -
International Commission on Non-Ionising Radiation Protection).
ICNIRP ima sedež pri Zveznem uradu za varstvo pred sevanji in se financira iz sredstev nemških davkoplačevalcev.
Obstaja tako imenovano poročilo ICNIRP, ki ga je pripravil kolega iz Münchna, profesor Buchner, skupaj s pokojno
poslanko Evropskega parlamenta iz Francije, Michelle Rivasi.
To je mogoče prenesti tudi v obliki PDF s pobude za kompetence.
Preiskali smo posamezne člane te komisije, ki določa mednarodno zaščito pred sevanjem in mejne
vrednosti, in ugotovili, da so vsi povezani z industrijo.
Tudi to, da jih plačuje industrija, so preprosto dejstva, ki so bila ustvarjena tukaj.
Za ljudi, ki jih to zanima, bi bilo morda zanimivo, če bi si ogledali tako imenovano
poročilo ICNIRP, saj boste hitro našli, kar iščete.
Skupina kolegov, imenovana Investigate Europe, je to zelo lepo povzela.
To predstavljam tudi v svojem novem filmu. Na spletni strani das-digitale-dilemma.de (vedno z minusom vmes) je torej
veliko informacij, če si lahko privoščim malo samopromocije.
Da, z veseljem.
Da, čeprav so bili vaši dokumentarni filmi dejansko vedno zelo eksplozivni, predvsem v smislu zdravja za vse ljudi, je bil
takšen dokumentarec - prej ste ga omenili - le enkrat predvajan na francoski televiziji in le v skrajšani obliki na
nemški televiziji ter brez kakršne koli napovedi programa.
Kakšne izkušnje ste imeli kot insajder s tako imenovanim mainstreamom na področju mobilnih komunikacij?
Da, to je bila zelo groba izkušnja.
Prvi film je nastal po naročilu pariške produkcijske hiše France Deux. Tam je bil še
vedno zelo odprt režiser dokumentarnega filma.
In rekel je: "Poglejte, vi ste Nemec, morda imate priložnost za kombinacijo, koprodukcijo z ARD, na
primer. Poznam nekoga, odprtega glavnega urednika pri MDR.
Tudi jaz sem jo poznala, stopila v stik z njo in potem je rekla: "Okej, greva. Potrebujemo 45 minut.
Francozi so za svoj format programa potrebovali od 50 do 52 minut.
In obljubili so mi, da bo vse skupaj prikazano na ARD, torej na prvem programu.
Francozi so ga predvajali v najboljšem terminu. Oddaja je bila večkrat ponovljena.
Za Nemce je film najprej izginil v omaro s strupi.
Ok
Naj povem, da je imel film naslov, ki so ga objavili tudi časopisi: Portables en accusation - z
drugimi besedami, mobilni telefoni na sojenju.
Ta naslov je bil na večer predvajanja pod pritiskom odvetnikov industrije nekoliko spremenjen.
V obtožnici je navedeno: ZDA: mobilni telefoni.
Sprejeti smo morali tudi dejstvo, da smo v zaključne napise vključili pisavo, ki pravi, da ima WHO vse pod nadzorom.
Zato pravzaprav ni nobene resnične težave.
Čeprav se vse, kar je v filmu prikazano, dogaja tam, smo morali dodati ta dodatek, da bi tako rekoč pomirili gledalca.
Notranji pravniki pri izdajatelju televizijskega programa so bili res v precepu. In moral sem se vključiti.
Imel sem priložnost reči, da ga ne bomo predvajali.
Lahko pa se strinjam s temi majhnimi spremembami. Tako se je začelo, to je zanimiva tema.
Tam se zasluži neverjetna količina denarja. Ljudem pa ni všeč, da se to ruši.
Prvi kritični prispevek je bil objavljen leta 1993 v pogovorni oddaji v Ameriki.
Zato so delnice družbe Motorola v enem tednu padle za 10 %.
Seveda so se odzvali in zapolnili vsa delovna mesta tako, da ne bi šlo nič narobe, nato pa temu sledili še mediji.
Ker se je nato na ARD zgodilo naslednje, tj. MDR slash.
O tem me sploh niso obvestili. Vedno so rekli: "Okej, poslali jo bomo nekoč, takrat vas bomo obvestili.
Ob koncu leta me je dan pred predvajanjem oddaje poklicala tajnica in rekla:
Program bomo predvajali jutri, vendar smo ga skrajšali na 30 minut - ali ne, skrajšali smo ga na 30 minut.
Imel sem 45 minut, ki sem jih želel dostaviti in plačati.
Potem pa sem videl, da za ta prispevek ni bilo napovedi programa.
Nato sem poklical kolege iz Süddeutsche Zeitung. Tam je bila takrat še vedno zelo zanimiva medijska rubrika, tudi kritična.
In opozoril sem jih na to povezavo.
Nato so se obrnili na televizijsko hišo in za razliko od mene dobili izjavo, v kateri je pisalo: "Film nima nemške povezave.
Film sem si ogledal naslednji dan ob 10. uri zjutraj.
Manjkala je tudi nemška referenca, ki so jo izrezali sami.
No, to sem doživela, kar je pravzaprav neverjetno.
Toda tako se je začelo s cenzurnimi ukrepi pred 20 leti. Nato sem pogledal tudi, kaj je bilo s tem povezano.
Tisto leto je bil njihov partner za Bundesligo T-Mobile.
Zdaj niso mogli zaničevati najboljšega kupca, najboljšega oglaševalca - ki je pustil nekaj sto milijonov na
leto in jih je tako lahko podprl za pravice Bundeslige.
V tem pogledu je bila nemška referenca namerno izpuščena.
Da, danes se temu lahko smejim. Takrat sem si mislil, moj bog, kaj počneš?
Tega se v resnici nisem naučil.
Da. Kakšne možnosti vidite kot novinar, da se naši gledalci zoperstavijo tem mahinacijam cenzuriranih medijev?
No, dosedanje priložnosti že izkoriščate.
No, tudi mene je malo bolel želodec, saj bi rekel, da je na splošno veliko zaničevanja, tudi med ljudmi, ki so kritični
do mobilnih telefonov, na primer, niste splošno priljubljeni, kar je pravzaprav velika škoda. The Drudge ve, zakaj.
Vendar se strelja, kadar je to mogoče.
To sem občutil do te mere, da sem si mislil, da je dovolj.
Zdi se mi, da je trenutno edina priložnost v strokovnem znanju in moči predvsem alternativnih medijev.
Ogledal sem si tudi na primer dogodek v Pragi, kjer je združenje Auf1 organiziralo ta forum AWEF. Bili ste tam.
Prisotnih je bilo tudi nekaj kolegov, ki so preprosto govorili jasno in razložili stvari, kot je treba. In niso več pooblaščeni.
Zato morate skoraj vsak teden povabiti ljudi, ki so se tam že znašli.
Toda vedno so to isti obrazi iz politike. Zdaj res igrajo dvojno igro, industrija, politika in mediji.
Padla je na raven, ki je neznosna.
Torej, če malo veste o novinarskem delu, v skladu z motom... kar sem čutil, so mi kolegi tudi
jasno povedali: če se ne strinjaš, si izločen.
Sem zunaj. In tega sem vesel.
Toda zdaj sem v igri, Martin.
Da, naj povem tako. Občutek imam, da kritično razmišljanje ni dobrodošlo.
Pogosto imam občutek, da so v pogovorne oddaje, ki so nekje na sporedu vsak dan, povabljeni vedno isti ljudje,
a namesto da bi se sprostili in omogočili, da se slišijo druga mnenja, jih ukalupijo. No, to pač.
To so preprosto pogoji, ki v mojih očeh niso več demokratični. In to se mi zdi zelo, zelo žalostno.
Tudi jaz sem zelo razočaran. Kot opazovalec imaš toliko različnih stališč in ne morem več gledati niti običajnega programa.
Ker je vedno prisotno takšno uokvirjanje.
Naj navedem ključno besedo: ruska agresivna vojna. Da, to je poudarjeno vsakih nekaj stavkov.
In šele na tej ravni se takšne stvari dogajajo in uporabljajo manipulativno, vse do feuilletonističnega
področja, da bi morda ljudi spravili v dobro voljo.
In to je preprosto napačen in neobjektiven način posredovanja informacij.
Tudi v tako imenovanih pogovornih oddajah ni dovoljena kritična miselnost, kar se mi zdi zelo žalostno.
Na začetku obdobja koronavirusov sta bila eden ali dva kritična predstavnika, kot je Wolfgang Wodarg ali kaj podobnega.
Na začetku ste ga ponovno videli, nato pa so ga mediji utišali.
Nasprotno, ljudje, kot je Sucharit Bhakdi, so bili celo pravno preganjani in zaprti ali so ga poskušali zapreti.
In so tako čudoviti ljudje. Kaj počneš tam?
To je zame neverjetno. Vendar tudi tako standardizirane marže.
Da, in mislim, da je treba nekaj storiti, da se to prepreči, in to dejansko deluje precej dobro.
Zato mislim, da nas je že veliko, ki se ne pustimo voditi in še vedno delamo svoje, vsak na svoj način.
V njem so najrazličnejši temperamenti in kompetence.
Ampak mislim, da se temu reče demokratično medijsko vedenje, zdi se mi prijetno in barvito, tako bi moralo biti.
In tu poskušam delati svoje delo. Tudi s pomočjo čudovitih organizacij, kot je združenje WIR v Švici.
To so ljudje, ki so zelo aktivni.
Toda ker sem nekaj naredil skupaj z njimi in z njihovo pomočjo tudi uresničil, sem potisnjen v desni kot.
Torej iz lastnih vrst! To je tako nezaslišano, tako smešno, tako sramotno.
Toda tudi jaz ne želim delovati z jezo.
Potrebujemo izobraževanje potrošnikov in varstvo potrošnikov. Da bi to dosegli, morajo potrošniki oblikovati
svoja lastna mnenja. In to ne le na podlagi dnevnih novic.
Da, mislim, da je med vsemi temi ljudmi na tem AWEF-u odmevala predvsem solidarnost.
To je solidarnost vseh ljudi, ki še vedno poskušajo nekje oblikovati svoje mnenje in ga tudi podpreti.
In mislim, da se to vse bolj dogaja, da so te občutljivosti, ki so včasih prisotne, v resnici, bom rekel, da
dela bolj tako in bolj tako, tako da ni pomembno, ampak imaš en cilj: celovito obveščanje ljudi.
In vsak se mora tako ali tako odločiti sam. To ni problem.
Da, gospod Scheidsteger, najlepša hvala za ta kratek intervju in želimo vam še naprej uspešno delo, ki ga
opravljate, in da še naprej uporabljate kritičen pristop.
Najlepša hvala in vse najboljše. Da, z veseljem.