Драго ми је што данас на Kla.tv могу да поздравим истраживачког филмског ствараоца Клауса Шајдштегера на интервјуу.
Господине Шејдштегер, многи наши гледаоци вас још не познају.
Можете ли укратко да се представите и кажете нам нешто о својој каријери?
Да, бих био одушевљен. Хвала вам што сте ме позвали на овај интервју.
То се у последње време често дешава. Наравно да сам одушевљен.
Па, ја сам заправо телевизијски новинар по струци.
Студирао сам новинарство на Универзитету у Дортмунду и био сам део прве кохорте.
Овај нови правац у мојим студијама усмереним на праксу крунисан је праксом након стицања средњег образовања, коју
сам имао прилику да обавим у Вестдеутсхер Рундфунку у Келну.
То је било у време када није било приватних емитера.
Па, то је и даље била емисија по захтеву за репортере.
Свако ко је имао добру идеју могао ју је реализовати; није било цензуре нити било чега сличног.
И то је једноставно било добро проведено време, то су били моји година учења, у којима сам веома уживао.
Следећи развој догодио се када су приватни емитери добили лиценце. Са 30 година, 1984. године, основао сам сопствену
филмску продукцијску компанију у свом родном граду Есену.
Од тада сам производио међународне вести, извештаје и документарце сопственом опремом и са
сопственим тимом, што је било веома забавно.
Неко време, до отприлике средине 1990-их, ствари су почеле да се мењају.
Као да хоће да каже: сада знамо шта гледаоци желе да виде, па престаните са својим
интелектуалним глупостима; нико не жели да то види.
У реду
Након тога сам на неко време смањио обим компаније и продуцирао за АРТЕ.
То је и даље био веома отворен медиј, али рецимо само да је оно што сам некада научио постепено нестало.
Дакле, сви су мислили да могу бити репортери.
А оно што је некада било тимски рад – постојао је тим за камеру, постојао је уредник – потом је морало
да буде урађено корак по корак од стране једне особе.
Наравно, исто се догодило и са дигитализацијом ове улице. Али што се тиче садржаја, заправо је постајало све горе и горе.
Али оно што је било важно, и још увек јесте, јесте да сам имао одлично образовање.
Већ око 20 година ваши извештаји и документарни филмови понављано се фокусирају на мобилне комуникације.
Како сте препознали ову конкретну област као свој животни позив?
Па, шта се заправо догодило јесте да су ме у мом приватном животу контактирали електромагнетски преосетљиви људи.
Рекли су да могу да осете да носим мобилни телефон. И у почетку сам мислио да су помало луди.
Али на нашем следећем састанку ти људи су ми дали књигу америчког научника др Џорџа Карла, који је између 1993. и 1999. године
спровео истраживање у име индустрије и написао ту књигу заједно са новинаром Вашингтон поста Мартином Шрамом, у којој је изнео
своја искуства са индустријом – индустрија је била његов клијент.
Он је открио проблеме, а они нису били саопштени јавности на начин који је био неопходан.
А овај Џорџ Карло је имао два главна фокуса у свом животу, јер је студирао медицину и право.
И одабрали су погрешног партнера за спаринг.
Човек је затим наставио и покушао да организује и помогне у структуирању тужби против велике индустрије
мобилних телефона, као и да целу ствар покрене напред на основу својих научних налаза.
То јест, то је била сјајна прича која, чудно, није занимала никога.
А затим сам постепено ушао у ту област, која обухвата невероватно широк спектар тема.
Да, кроз ваше филмове успоставили сте контакт са реномираним стручњацима у овој области. Управо сте поменули Џорџа Карла.
Можете ли укратко прокоментарисати ово? Које сте још стручњаке срели и каква су њихова мишљења?
Па, мој први филм, који је емитован на француској телевизији 2006. године, углавном се бавио тужбама против
индустрије мобилних телефона, заснованим на научним налазима.
И цела ствар је вођена причом о Џорџу Карлу, који је дискредитован након што је изашао у јавност.
Заправо, уз важне информације о заштити потрошача из сопствених научних истраживања, али финансирана од стране
индустрије, она је потом произвела катастрофалне резултате.
И у току ове, рецимо, прве приче, која је емитована 2006. године на француској државној телевизији France Deux, упознао сам једног
или два научника уз помоћ Џорџа Карла, који у то време није само уочио проблеме, већ и
нашао решења. То је такође било веома занимљиво.
Постојало је такозвано Noisefield на Универзитету у Вашингтону.
Уосталом, људи који су то открили у име индустрије, односно војске, отворено су о томе говорили.
Рекли су ми да је Моторола била добављач за војску. Моторола је, наравно, пионир у мобилним комуникацијама.
И Моторола је добила задатак да испита да ли се може наћи нешто што би зрачење учинило
неефикасним, а ипак омогућило комуникацију.
А затим су провели десет година истражујући ово и открили оно што је познато као поље буке.
И након што су то представили Мотороли, инжењери су у почетку били веома ентузијастични.
Постоји професор Липовиц, који је такође познат истраживачима и који је у међувремену преминуо.
Али је његов наследник затим наставио са целим тим.
Ентузијастични инжењери у Мотороли су затим постепено замењени адвокатима, који су на крају
прогласили да оно што сте овде открили не постоји.
Војска га је ипак користила да заштити своје момке од зрачења, такорећи.
Али он није објавио све, јер не сме бити никаквих проблема, пошто се истовремено воде тужбе, а огромне
групне тужбе би довеле до колапса целе индустрије.
Па, то је било веома узбудљиво.
У току мог даљег рада успео сам да сазнам о европским истраживањима, јер је Џорџ Карло био ангажован.
Постоји филм "Хвала што сте позвали", у којем то мало приказујем и улазим у лабораторије људи попут Кундија и Мусголера,
односно Михаела Кундија са Медуни Беча, лекара за професионалне болести који је такође спровео истраживања у име државе.
Постоје и људи попут Вилија Мусгољера, који је заправо истраживач рака.
Тако сам упознао професора Адлкофера.
Велика имена – људи који су донекле упознати са темом ће их препознати.
Он је покренуо студију Reflex, европску студију, коју су касније такође покушали да дискредитују као
истраживање по наруџбини или фалсификовано истраживање.
Па, то је било веома занимљиво. Виђаш овај образац изнова и изнова.
Сви појединци који су нешто открили суочавају се са отпором лобија, који добија значајну финансијску
подршку од индустрије, а у неким случајевима су и уклоњени.
Ово је заиста катастрофална ситуација, посебно за нас потрошаче.
Али ми такође имамо заштиту од зрачења у Немачкој, и они добро обављају посао у заштити од зрачења.
Да, својим коментарима сте већ делимично предвидели следеће питање.
Остали такозвани научници, готово сви, у основи само дају зелено светло у вези са мобилним комуникацијама.
Мислим да су разлози већ очигледни из онога што је управо речено.
Да, постоје неке веома занимљиве књиге о овој теми. Ово није само феномен који се данас може наћи у мобилној комуникацији.
То је слично у индустрији, прехрамбеној индустрији и тако даље.
Па, постоје две књиге професора Крајса, који се такође појављује у мом најновијем филму "Дигитална дилема".
Кристијан Крајс је написао: "Купљено истраживање" и "Купљена наука".
И он врло јасно описује како се људи који, да тако кажем, не прате масу, дискредитују, пребацују
и прете им. Заиста постоје различити сценарији.
И на почетку сам био такође веома наиван. Нисам могао да замислим да тамо влада таква злоба.
Али, нажалост, тако је, јер, наравно, имамо глобалну индустрију. Имамо фасцинантну технологију, о томе нема никакве сумње.
Обоје причамо о овој дигиталној могућности и тако даље и тако даље.
Сви користимо мобилне телефоне. Ми нисмо против њих.
Али смо такође видели у појединачним случајевима, неке од којих је било веома тешко открити.
Али постоји, на пример, ICNIRP – Међународна комисија за заштиту од нејонзујућег зрачења.
А ICNIRP је смештен у Савезној управи за заштиту од зрачења и финансиран је новцем немачких пореских обвезника.
Постоји такозвани извештај ICNIRP-а колеге из Минхена, професора Бухнера, у сарадњи са Мишел Риваси, чланицом
Европског парламента из Француске, која је, нажалост, преминула.
Такође га можете преузети као PDF фајл са веб-сајта Competence Initiative.
Појединачни чланови ове комисије, која утврђује међународне стандарде и границе заштите од зрачења, били су
истражени и испоставило се да сви имају везе са индустријом.
Дакле, индустрија их такође плаћа; ово су једноставно чињенице које су овде створене.
И то би могло бити прилично занимљиво за свакога ко је заинтересован да погледа овај такозвани
извештај ICNIRP-а, где ћете брзо пронаћи оно што тражите.
Група колега под називом "Investigate Europe" такође је ово веома лепо сажела.
И ја то такође приказујем у свом новом филму. Дакле, das-digitale-dilemma.de (увек са цртицом између)
пружа много увида, ако могу да се мало рекламирам.
Да, наравно.
Да, иако су ваши документарци увек били веома контроверзни, посебно у погледу здравља свих људи, они су емитовани само једном
– као што сте раније поменули – у документарцу на француској телевизији, а у Немачкој само у
скраћеној форми и без икаквог најављивања програма.
Као унутрашњи сарадник, каква сте искуства имали са такозваним мейнстримом у вези са темом мобилних комуникација?
Да, добро, то је било веома интензивно искуство.
Дакле, први филм је био продукција по наруџбини France Deux у Паризу. У то време тамо је још увек био
на челу документарног одељења веома отворен човек.
И он је рекао: Погледај, ти си Немац, можда имаш опцију комбинације, опцију копродукције са АРД-ом, на
пример. Познајем некога тамо, отвореног уредника у МДР-у.
И ја сам је такође познавао, па сам ступио у контакт и она је рекла: "У реду, хајде да то урадимо. Потребна нам је пола сата."
Французима је требало 50 до 52 минута за свој емисиони формат.
И обећано ми је да ће цела ствар потом такође бити емитована на АРД-у, главном каналу.
Приказано је у најгледанијем термину у Француској. И поновљено је неколико пута.
Немци су у почетку закључали филм у ормарићу за отров.
У реду
Али треба да поменем и да је филм имао наслов који је био најављен у новинама: Portables en
accusation – што значи мобилни телефони на суђењу.
И овај наслов је благо измењен вече у етеру под притиском индустријских адвоката.
Написано је: САД: Мобилни телефони у оптужници.
И морали смо да се сложимо да упишемо у одјавним титловима натпис да СЗО има све под контролом.
Дакле, заправо нема проблема.
Иако се све што се дешава у филму одвија тамо, морали смо да унесемо овај додатак да бисмо, такорећи, уверили гледаоце.
Правни саветници станице су заиста били у тешком положају. И морао сам да се сложим с тим.
Имао сам прилику да кажем: у реду, онда га уопште нећемо послати.
Или ћу се сложити са овим малим променама. Дакле, отуд је све почело, то је само занимљива тема.
Тамо се зарађује невероватна количина новца. И људима се не свиђа када се то поремети.
Дакле, то је био први икада критички допринос, који је био 1993. године у ток-шоуу у Америци.
Као резултат тога, акције Мотороле су пале за 10% у року од недељу дана.
И, наравно, реаговали су и попунили све позиције да ништа не би пошло по злу, а затим су то пратили у медијима.
Јер се следеће догодило на ARD, односно на MDR.
Уопште ме нису обавестили. Увек су говорили: "У реду, послаћемо то неком приликом, обавестићемо те."
И крајем године, дан пре емитовања, добио сам позив од секретарице, која је рекла:
Сутра ћемо приказати програм, али смо скратили 30 минута – или, боље речено, скратили смо га на 30 минута.
Испоручио сам 45 минута који су били затражени и за које сам био плаћен.
И онда сам приметио да за овај став нема најаве програма.
Па сам позвао своје колеге у "Зидојче цајтунг". Јер су у то време још увек имали веома
занимљив медијски одељак, који је такође био критички.
И указао сам им на ту везу.
А онда су контактирали емитера и, за разлику од мене, добили одговор: Филму је недостајала немачка веза.
А онда сам филм следећег дана гледао у термину емитовања у 10 часова ујутру.
Немачка референца такође није била присутна; они су је сами избацили.
Па, тако сам то доживео, што је заправо невероватно.
Али тако су пре двадесет година почеле мере цензуре. А онда сам истраживао с чим је то било повезано.
Те године су имали Те-Мобиле као партнера за Немачку фудбалску лигу.
Нису могли да приуште да отуђе свог најбољег купца, свог најбољег оглашавачког купца – који је доносио
неколико стотина милиона годишње и могао да их подржи у стицању права на пренос Бундеслиге.
У том погледу немачки референс је намерно изостављен.
Дакле, да, данас могу да се смејем томе. Тада сам мислио: Боже мој, шта радиш?
Тако ме нису учили да то радим.
Да. Као новинар, које могућности видите за наше гледаоце да се супротставе овим махинацијама медија цензуре?
Па, ви већ користите прилике које постоје до данас.
Па, и ја сам имао неку интуицију у вези с тим, јер, рецимо, у целини то представља прилично јако омаловажавање, чак и међу
људима који су критични према мобилној комуникацији; на пример, ниси популаран свуда, што
је заправо штета. Само је џелат знао зашто.
Али они пуцају где год могу.
И то сам осетио до те мере да заиста мислим: доста је било.
И једина шанса, по мом мишљењу, тренутно лежи у компетенцији и моћи, пре свега, алтернативних медија.
И такође сам погледао, на пример, догађај у Прагу, где је Auf1 организовао овај AWEF. Ти си био тамо.
И било је неких колега присутних који су једноставно говорили јасно и објашњавали ствари, као што су
и требали. И више им није дозвољено да учествују.
Дакле, заправо, требало би да позовете људе који су тамо били скоро сваке недеље.
Али то су увек иста лица из политике. Индустрија, политика и медији заиста ових дана воде двоструку игру.
Ово је пало на ниво који је неподношљив.
Дакле, ако мало знате о новинарству, према мотоу... оно што сам осетио јесте да су ми колеге
такође јасно рекле: ако не играте игру, испадате.
Изашао сам. И драго ми је због тога.
Али сада сам у томе, Мартине.
Да, дозволите ми да то формулишем овако. Имам утисак да критичка мишљења нису добродошла.
Дакле, када су у питању ток-шоу програми који се свакодневно емитују негде, често имам утисак да се исти људи изнова и изнова
позивају, уместо да се пусти ствари да иду својим током и да се чују друга мишљења, све је унапред осмишљено. То је сигурно.
А ово су једноставно ситуације које, по мом мишљењу, више нису демократске. И сматрам то веома, веома тужним.
Ја сам такође изузетно разочаран. Као посматрач имаш толико различитих перспектива, и више не
могу ни да га гледам, мислим нормални програм.
Јер се овакав начин представљања догађа изнова и изнова.
Дакле, дозволите ми да изговорим кључну реч: Русија рат агресије. Да, то се наглашава сваких неколико реченица.
И то је само нешто што се дешава на том нивоу и што се користи манипулативно, чак и у одељку за уметност
и културу, можда да би људи били у расположењу за то.
И то је једноставно нетачан и необјективан начин преношења информација.
И не видим да се критичким умовима дозвољава да изразе своја мишљења, чак ни у такозваним
ток-шоу програмима, што сматрам изузетно тужним.
Дакле, на почетку пандемије коронавируса, било је једног или два критична представника као што су Волфганг Водарг и други.
Он је поново виђен на почетку, а затим су га медији ућутали.
Напротив, људи попут Сучарит Бхакдија су чак били гоњени и ућутани, или су покушаји да их ућутају.
И они су тако дивни људи. Шта радиш?
Па, то ми је невероватно. Али ипак, стандардне маргине.
Да, и тада мислим да се нешто мора предузети по том питању, и то заправо функционише веома добро.
Па, мислим да нас је много који више не наседамо и који и даље радимо по свом, свако на свој начин.
Постоје сваки могући темпераменти и вештине.
Али мислим да се то зове демократско понашање медија, које ми је пријатно и дивно шарено – тако и треба да буде.
И управо ту покушавам да дам свој допринос, уз помоћ дивних удружења као што је удружење WIR у Швајцарској.
Ово су људи који су тако вишеактивни.
Али пошто сам и ја нешто урадио са њима и, уз њихову помоћ, покренуо ствари, онда ме такође гурају у десничарски кут.
Значи, из наших сопствених редова! То је тако скандалозно, тако смешно, тако срамотно.
Али добро, ни ја не желим да делујем из беса.
Оно што нам је потребно јесте образовање потрошача и заштита потрошача. Да бисмо то постигли, сами потрошачи такође морају
да формирају своја мишљења. Не само гледањем дневних вести.
Да, мислим да ме је међу свим тим другим људима на овом AWEF-у заиста погодила управо ова солидарност.
Ова солидарност међу свим људима који још увек покушавају негде да формирају мишљење и да га подрже у том процесу.
И мислим да се ово све чешће дешава, да заиста постоје, рецимо, те осетљивости које су делимично присутне, једна особа то ради
више на овај начин, а друга више на онај, али то заправо није важно, јер имате један циљ:
да људима пружите свеобухватне информације.
Уосталом, свако мора да формира своје мишљење. То није проблем.
Да, господине Шејдштерегер, хвала вам пуно на овом кратком интервјуу. Желимо вам даљи успех у свему што радите и
надамо се да ћете наставити да примењујете критички приступ.
Хвала вам пуно и све најбоље. Да, нема на чему.