Jag är mycket glad över att välkomna den undersökande filmskaparen Klaus Scheidsteger för en intervju här på Kla.tv idag.
Herr Scheidsteger, många av våra tittare känner inte dig ännu.
Kan du kortfattat presentera dig själv och berätta något om din karriär?
Ja, det gör jag mycket gärna. Tack för att du bjöd in mig till intervjun.
Det har hänt mer och mer den senaste tiden. Jag är naturligtvis också nöjd.
Jag är faktiskt TV-journalist till yrket.
Jag studerade journalistik vid universitetet i Dortmund och var med i första årskursen.
Och denna nya inriktning på mina praktiskt inriktade studier avslutades efter min mellanexamen med en praktikperiod,
som jag kunde genomföra på Westdeutscher Rundfunk i Köln.
Det var på en tid då det inte fanns några privata tv-bolag.
Det var fortfarande önsketänkande för reportrar.
Den som hade en bra idé fick förverkliga den och blev inte censurerad eller något annat.
Och det var bara en bra tid, det var de lärlingsåren som jag verkligen njöt av.
Nästa steg var att när de privata tv-bolagen blev godkända grundade jag mitt eget filmproduktionsbolag
i min hemstad Essen när jag var 30 år, 1984.
Därefter producerade jag internationella nyheter, reportage och dokumentärer med min egen
teknik och mitt eget team, vilket var mycket roligt.
Under en tid, fram till mitten av 90-talet, började saker och ting att förändras.
Så enligt mottot vet vi nu vad tittaren vill se och sluta med ert intellektuella nonsens, ingen vill se det.
Ok
Sedan minskade jag företaget under en tid och producerade för Arte.
Det var fortfarande en mycket öppensinnad station, men låt oss bara säga att det jag en
gång hade lärt mig gradvis hade gått förlorat.
Så alla trodde också att de kunde vara reportrar.
Och det som tidigare var ett lagarbete - ett kamerateam där, en redaktör där - måste nu göras steg för steg av en person.
Naturligtvis gav digitaliseringen också upphov till denna gata. Men när det gäller
innehållet blev det faktiskt bara värre och värre.
Men det som var och fortfarande är viktigt är att jag fick en bra utbildning.
I era rapporter och dokumentärer har ni fokuserat på mobil kommunikation i ungefär 20 år nu.
Hur kom det sig att du insåg att ditt liv var avsett för just detta område?
Så det var faktiskt så att elöverkänsliga människor kontaktade mig i den privata sfären.
De sa att de kunde känna att jag bar på en mobiltelefon. Och först trodde jag att de var lite galna.
Men vid nästa möte gav dessa människor mig en bok av en amerikansk forskare som heter Dr George Carlo, som en gång hade
forskat på uppdrag av industrin mellan 1993 och 1999 och hade skrivit den här boken tillsammans med en Washington
Post-journalist som heter Martin Schram, där han sedan hade lanserat sina egna
erfarenheter med industrin - industrin var hans klient.
Han hade funnit problem och dessa hade inte kommunicerats till allmänheten i den form som hade varit nödvändig.
Och denne George Carlo hade två huvudinriktningar i sitt liv: han hade studerat medicin och juridik.
Och de hade valt fel sparringpartner.
Mannen gick sedan vidare och försökte organisera stämningar mot den stora mobiltelefonindustrin, för att hjälpa
till att strukturera dem och även driva det hela framåt på grundval av sina vetenskapliga rön.
Med andra ord var det en fantastisk historia som, märkligt nog, ingen brydde sig om.
Och sedan arbetade jag mig gradvis in i ämnet, som har en otroligt bred spännvidd.
Ja, dina filmer har fört dig i kontakt med kända experter inom detta område. Du nämnde just George Carlo.
Kan du säga några ord om detta? Vilka andra experter har du träffat och vilka åsikter har dessa forskare?
Så min allra första film, som visades på fransk tv 2006, handlade faktiskt om stämningarna mot
mobiltelefonindustrin, baserade på vetenskapliga rön.
Och det hela underblåstes av historien om George Carlo, som misskrediterades efter att han gått ut offentligt.
Faktiskt med viktig konsumentskyddande information från sin egen forskning, som finansierades av
industrin, men som sedan gav ödesdigra resultat.
Och under den här, låt oss säga, första historien, som sändes 2006 på det franska statliga tv-bolaget France Deux, lärde jag
känna en eller två forskare med hjälp av George Carlo, som inte bara hade hittat problem på den tiden,
utan också lösningar. Det var också mycket intressant.
Det fanns ett så kallat Noisefield vid University of Washington.
De människor som en gång hade hittat detta, för övrigt också på uppdrag av industrin, nämligen militären, talade då också öppet.
De berättade att det här var leverantören till militären - det var Motorola. Motorola är pionjären inom mobiltelefoni.
Och Motorola var kunden som ville se om det gick att hitta något som kunde göra
strålarna ineffektiva och ändå skapa kommunikation.
De forskade sedan på detta i tio år och fann det så kallade brusfältet.
Och när de presenterade detta för Motorola var teknikerna till en början mycket entusiastiska.
Det finns en professor Lipowitz, som också är känd av forskarna och som nu är avliden.
Men hans efterträdare tog sedan det hela vidare.
Motorolas entusiastiska tekniker ersattes sedan gradvis av jurister, och vid någon
tidpunkt sa de: "Det du har hittat här finns inte.
Militären använde det ändå för att skydda sina egna pojkar från strålarna, så att säga.
Men han godkände inte det hela, eftersom det inte kan finnas något problem, eftersom det samtidigt väcks åtal och
de enorma grupptalan skulle få hela branschen att kollapsa.
Så det var väldigt spännande.
Under mitt fortsatta arbete kunde jag sedan framför allt bekanta mig med europeisk
forskning, eftersom George Carlo då rådfrågade dem.
Det finns filmen Thank You for Calling, där jag också visar detta lite och går in i laboratorierna hos personer som Kundi och
Moosgöller, Michael Kundi från MedUni Wien, en företagsläkare som också har utfört forskning på uppdrag av staten.
Sedan finns det människor som Willi Moosgöller, som faktiskt är cancerforskare.
Det var så jag lärde känna professor Adlkofer.
Stora namn - det känner de som är lite insatta i ämnet igen.
Han hade tagit initiativ till Reflex Study, en europeisk studie som man senare försökte misskreditera
som beställningsforskning eller förfalskad forskning.
Det var mycket intressant. Man hittar det här mönstret om och om igen.
Alla de människor som har hittat något bekämpas av lobbyn med stort ekonomiskt stöd från
industrin, och i vissa fall tas de ifrån dem.
Det här är verkligen en katastrofal situation, särskilt för oss konsumenter.
Men vi har också strålskydd i Tyskland och de gör ett bra jobb - de skyddar strålningen.
Ja, du har redan föregripit nästa fråga lite med dina kommentarer.
De andra så kallade vetenskapsmännen ger nästan alla klartecken i fråga om mobiltelefoner.
Jag tror att skälen redan är uppenbara utifrån vad jag just har sagt.
Ja, det finns mycket intressanta böcker om detta. Det är inte bara ett fenomen som nu finns i mobiltelefoner.
Det är likadant inom industrin, livsmedelsindustrin och så vidare.
Jo, det finns två böcker av professor Kreis, som också medverkar i min senaste film "Det digitala dilemmat".
Christian Kreis har skrivit: "Inköpt forskning" och "Inköpt vetenskap".
Och den beskriver mycket tydligt hur människor som inte följer med, så att säga, misskrediteras,
förflyttas, hotas. Det finns verkligen olika scenarier.
Och i början var jag fortfarande väldigt naiv. Jag kunde inte ens föreställa mig att det fanns en sådan ondska.
Men tyvärr är det så det är, för vi har naturligtvis en global industri. Vi har en
fascinerande teknik, det är ingen tvekan om det.
Du och jag pratar om den här digitala möjligheten och så vidare och så vidare.
Vi använder alla en mobiltelefon. Vi är inte emot det.
Men det vi har sett i enskilda fall är ibland mycket svårt att avslöja.
Men det finns till exempel den så kallade ICNIRP - den internationella kommissionen
för skydd mot icke-joniserande strålning.
Och ICNIRP är baserat vid Federal Office for Radiation Protection och finansieras av tyska skattebetalares pengar.
Det finns den så kallade ICNIRP-rapporten av en kollega från München, professor Buchner, i kombination med en
avliden parlamentsledamot från Frankrike, Michelle Rivasi.
Den kan också laddas ner som PDF från kompetensinitiativet.
De enskilda medlemmarna i denna kommission, som fastställer internationella strålskydd och gränsvärden, undersöktes
och det visade sig att de alla har kopplingar till industrin.
Så även de betalas av industrin, det är helt enkelt fakta som har skapats här.
Och det kan vara intressant för intresserade personer att ta en titt på denna så kallade ICNIRP-rapport,
eftersom ni snabbt kommer att hitta det ni söker.
Och en grupp kollegor som heter Investigate Europe har sammanfattat detta på ett mycket bra sätt.
Och i min nya film presenterar jag också detta. Så das-digitale-dilemma.de (alltid med ett minustecken emellan) ger
en hel del information, om jag får göra lite självreklam.
Ja, med nöje.
Ja, även om era dokumentärer faktiskt alltid var mycket explosiva, framför allt när det gäller hälsa för alla människor,
så visades den bara en gång - ni nämnde det tidigare - i en sådan här dokumentär på fransk TV och bara i förkortad
form på tysk TV och utan någon form av programannonsering.
Vilka erfarenheter har du som insider av den s.k. mainstream när det gäller mobil kommunikation?
Ja, det var en mycket krass upplevelse.
Den allra första filmen var en beställningsfilm från France Deux i Paris. Det fanns fortfarande
en mycket öppensinnad dokumentärfilmregissör där.
Och han sa: "Du är tysk, du kanske har en kombinationsmöjlighet, en samproduktionsmöjlighet med ARD, till
exempel. Jag känner någon, en öppensinnad chefredaktör på MDR.
Och jag kände henne också, fick kontakt och sedan sa hon: OK, vi gör det. Vi behöver 45 minuter.
Fransmännen behövde 50-52 minuter för sitt programformat.
Och jag blev lovad att det hela skulle visas på ARD, dvs. i det första programmet.
Fransmännen sände det på bästa sändningstid. Och det upprepades också flera gånger.
För tyskarna försvann filmen först in i giftskåpet.
Ok
Men får jag också säga att filmen hade den titel som också annonserades i tidningarna: Portables en
accusation - med andra ord, mobiltelefoner i rättegång.
Och denna titel ändrades något på sändningskvällen efter påtryckningar från branschens jurister.
Det stod: USA: mobiltelefoner i åtalet.
Och vi var tvungna att acceptera det faktum att vi inkluderade ett typsnitt i
eftertexterna som säger att WHO har allt under kontroll.
Så det finns faktiskt inget riktigt problem.
Även om allt som filmen visar händer där borta, var vi tvungna att lägga till det här
tillägget för att så att säga lugna tittaren.
De interna juristerna på TV-bolaget var verkligen i kläm. Och jag var tvungen att engagera mig.
Jag hade chansen att säga: "Okej, då sänder vi det inte alls.
Eller så kan jag gå med på dessa små förändringar. Så det var där det började, det är bara ett intressant ämne.
Otroligt mycket pengar tjänas där. Och folk gillar inte det faktum att detta störs.
Ja, det första kritiska bidraget någonsin gjordes 1993 i en amerikansk talkshow.
Som ett resultat av detta föll Motorola-aktien med 10 % inom en vecka.
Och naturligtvis reagerade de och tillsatte alla tjänster på ett sådant sätt att inget
skulle gå fel och följde sedan upp detta i media.
Eftersom följande sedan hände på ARD, dvs. MDR slash.
De informerade mig inte alls. De sa alltid: "Okej, vi skickar det någon gång, vi meddelar dig då.
Och mot slutet av året fick jag ett samtal från en sekreterare dagen innan programmet skulle sändas, som sa:
Vi kommer att visa programmet i morgon, men vi har skurit bort 30 minuter - eller nej, förkortat det till 30 minuter.
Jag fick de 45 minuter jag ville ha levererade och betalade för.
Och sedan såg jag att det inte fanns något programutskick för det här bidraget.
Jag ringde sedan mina kolleger på Süddeutsche Zeitung. För där fanns det fortfarande en mycket intressant
medieavdelning vid den här tiden, inklusive en kritisk sådan.
Och jag uppmärksammade dem på detta samband.
Och sedan kontaktade de tv-bolaget och fick, till skillnad från mig, ett uttalande som sa: Filmen saknade en tysk koppling.
Och sedan såg jag filmen nästa dag vid sändningstiden kl. 10.00.
Den tyska referensen saknades också, de klippte ut den själva.
Ja, det är vad jag upplevde, vilket faktiskt är otroligt.
Men det var så det började med censuråtgärder för 20 år sedan. Och sedan tittade jag också på vad det hade att göra med.
De hade T-Mobile som partner för Bundesliga det året.
De kunde nu inte förringa den bästa kunden, den bästa reklamkunden - som lämnade några hundra miljoner om året
och därmed kunde stödja dem för Bundesliga-rättigheterna.
I detta avseende saknades den tyska referensen avsiktligt.
Så ja, idag kan jag skratta åt det. Då tänkte jag: "Herregud, vad gör du?
Det var inte riktigt så jag lärde mig det.
Ja. Som journalist, vilka möjligheter ser du för våra tittare att motverka dessa censurmediers manipulationer?
Ja, ni utnyttjar redan de möjligheter som hittills har funnits.
Ja, jag hade också lite ont i magen, för jag skulle säga att det överlag är mycket nedvärdering, även bland människor som är
kritiska till mobiltelefoner till exempel, ni är inte allmänt populära, vilket faktiskt är väldigt synd. The Drudge vet varför.
Men skott avlossas närhelst det är möjligt.
Och så kände jag det också i en sådan utsträckning att jag verkligen tänkte att nu får det vara nog.
Och den enda chansen just nu verkar för mig ligga i expertisen och kraften hos framför allt de alternativa medierna.
Och jag tittade också på evenemanget i Prag, till exempel, där Auf1 organiserade detta AWEF. Du var där.
Och det fanns några kolleger närvarande som helt enkelt talade klarspråk och förklarade saker och
ting som de borde. Och de är inte längre behöriga.
Så du bör faktiskt bjuda in människor som har ägt rum där nästan varje vecka.
Men det är alltid samma ansikten från politiken. De spelar verkligen ett dubbelspel, industrin, politiken och medierna nu.
Den har sjunkit till en nivå som är outhärdlig.
Så om du vet lite om journalistiskt arbete, enligt mottot ... vad jag kände, mina kollegor sa också till
mig ganska tydligt: om du inte spelar med, är du ute.
Jag är utomhus. Och det är jag glad för.
Men nu är jag med, Martin.
Ja, låt mig uttrycka det så här. Jag får intrycket att kritiska sinnen inte är välkomna.
Jag får ofta intrycket av att det alltid är samma personer som bjuds in till talkshows, som går någonstans varje dag,
men i stället för att släppa loss och låta andra åsikter komma till tals så blir de inramade. Ja, det i alla fall.
Och detta är helt enkelt förhållanden som inte längre är demokratiska i mina ögon. Och
jag tycker att det är mycket, mycket sorgligt.
Jag är också enormt besviken. Man har så många olika positioner som observatör och jag kan
inte ens titta på det vanliga programmet längre.
För det finns alltid den här typen av inramning.
Låt mig ge er ett nyckelord: det ryska angreppskriget. Ja, det hamras in med jämna mellanrum.
Och det är bara på den här nivån som saker som detta händer och används manipulativt, ända ner till det
feuilletonistiska området, för att kanske få folk på humör.
Och det är helt enkelt ett felaktigt och icke-objektivt sätt att förmedla information.
Och jag ser inte att kritiska sinnen tillåts, inte ens i de så kallade talkshowerna, och jag tycker att det är oerhört sorgligt.
Så i början av coronavirusets era fanns det en eller två kritiska representanter som Wolfgang Wodarg eller något liknande.
Du såg honom igen i början och sedan tystades han av media.
Tvärtom har personer som Sucharit Bhakdi till och med förföljts juridiskt och stängts av eller försökt stänga av honom.
Och de är så underbara människor. Vad gör du där?
Så det är otroligt för mig. Men också sådana standardiserade marginaler.
Ja, och jag tycker att man måste göra något för att motverka det och det fungerar faktiskt ganska bra.
Så jag tror att det redan finns många av oss som inte låter oss luras och som fortfarande gör vår grej, var och en på sitt sätt.
Det finns de mest skilda temperament och kompetenser.
Men jag tycker att det kallas demokratiskt mediebeteende, jag tycker att det är
trevligt och färgstarkt, det är så det ska vara.
Och det är där jag försöker göra min grej. Också med hjälp av underbara organisationer som WIR-föreningen i Schweiz.
Det här är människor som är så mångsidigt aktiva.
Men eftersom jag gjorde något tillsammans med dem och fick det att lyfta tack vare deras
hjälp, blir jag också knuffad in i högerhörnet.
Så från deras egna led! Det här är så upprörande, så löjligt, så pinsamt.
Men jag vill inte heller arbeta med ilska.
Vad vi behöver är konsumentutbildning och konsumentskydd. För att uppnå detta måste konsumenterna bilda sig en
egen uppfattning. Och inte bara på de dagliga nyheterna.
Ja, jag tror att bland alla dessa andra människor, det som jag tycker har gett så bra genklang
vid detta AWEF är helt enkelt denna solidaritet.
Denna solidaritet med alla de människor som fortfarande försöker bilda sig en uppfattning någonstans och också stödja den.
Och jag tror att det händer mer och mer, att dessa känsligheter, som ibland finns där, verkligen är, jag säger, att han gör det
mer så här och han gör det mer så här, så att det inte spelar någon roll, men du har ett mål:
att informera människor på ett heltäckande sätt.
Och alla måste ändå bilda sig en egen uppfattning. Det är inget problem.
Ja, herr Scheidsteger, tack så mycket för den här korta intervjun och vi önskar er fortsatt framgång med det ni gör, att ni
helt enkelt fortsätter att ha ett kritiskt förhållningssätt.
Tack så mycket och lycka till. Ja, med nöje.