Onda vidiš da svi imaju istu agendu.
Međutim, to ne znači da ne može izazvati rat.
Nažalost, rat je najbolji posao za vladajuću klasu.
Ono što nam se javno prikazuje obično je nešto poput sapunice.
Ako želim nastaviti promovisati model demokratije u medijima i reći da je to najbolja demokratija ikada, teško da mogu onda reći
da sada imamo svjetsku vladu, koja je u suštini osam starijih gospodara koji se sastaju u
stražnjoj sobi i zatim donose odluke za cijeli svijet.
Naravno, to nije moguće.
Zato budite aktivni, ustanite sa sofe i ne konzumirajte krizu kao da je igrani film.
To su svi naši životi i mi ih možemo oblikovati, jer budućnost nije unaprijed određena; još uvijek je možemo promijeniti sada.
Danas sam putovao u Švicarsku da razgovaram sa posebnim čovjekom.
On je neko ko poznaje i detalje i širu sliku, te je u stanju povezati različite aspekte u zajedničku nit.
Rođen je 1978. godine i muzičar je, autor raznih knjiga, operativni menadžer, radijski
voditelj, poduzetnik i konsultant za menadžment.
Živio je i radio u 20 različitih zemalja, govori pet jezika i usput je stekao sveobuhvatno razumijevanje svijeta.
On nije neko ko samo ponavlja tuđa mišljenja ili nastavlja narative, već sam dolazi do suštine stvari.
Dobrodošli danas u Studio Chur, Tom-Oliver Regenauer.
Hvala vam puno na pozivu. Da, slobodno.
Danas raspravljamo o temi "strukture moći" ili "ko vlada svijetom?".
Moje prvo pitanje – krenimo od globalne situacije – ponovo je rat u svijetu, u Ukrajini, u
Pojasu Gaze, u Jemenu, i svugdje se naoružavaju.
EU je sada ponovo odlučila uložiti 150 milijardi kako bi uspostavila proizvodne kapacitete za oružje i logistiku.
Istovremeno postoje tenzije između glavnih sila, SAD-a, Rusije i Kine, koje se enormno povećavaju.
Ali Evropa, Bliski istok, Indija, Pakistan, Iran – svuda je previranja.
I istovremeno jurimo prema vrhuncu mašinske ere.
Sve što se može digitalizirati, bit će digitalizirano – od valute, centralnih digitalnih valuta, do umjetne
inteligencije, koja će na kraju prožeti sve i svakoga.
Čuli smo za moždane implantate koji ljude pretvaraju u neku vrstu kiborga – u čovjeka-mašinu ili
mašinu-čovjeka, ako je to uopće još uvijek čovjek.
A moje prvo pitanje za vas je: Jesu li ovi događaji slučajni i međusobno nezavisni, ili
iza njih stoji neka vrsta agende ili plana?
Uvijek zavisi od tvoje perspektive.
Ja to uvijek nazivam – ili ljudi to vole nazivati – polikrizom .
Dakle, s jedne strane, postoji tehnološki aspekt koji se kreće prema transhumanizmu ili koji,
u principu, proizlazi iz pokreta tehnokracije.
Počelo je 1917. godine na američkoj Istočnoj obali s tehnokratskim pokretom , koji se zatim – ako ga pratite
detaljno – razvio u industriju digitalizacije, platformsku ekonomiju ili ekonomiju nadzora – ovisno o tome kako to opišem.
To je svakako tehnološki aspekt.
S druge strane, naravno, postoji i vojni aspekt, odnosno vojno-industrijski kompleks – kako kažu.
Rat nikada nije nestao. Dakle, nije da je sada opet rat. Uvijek je bio rat.
Vjerujem – ako se dobro sjećam – da je od osnivanja SAD-a bilo 17 ili 14 godina bez rata.
Pa, to govori mnogo.
Dakle, zapravo imamo situaciju 5G ratovanja, tj. ratovanja pete generacije.
I nije riječ samo o kinetičkom ratovanju , već i o kognitivnom ratovanju , o kojem se također često raspravlja.
NATO ima svoju web stranicu pod nazivom NATO Innovation Hub.
Tu na scenu stupa kognitivno ratovanje.
I to nas vraća na aspekt tehnologije, jer smo svi upoznati s onim što ja uvijek nazivam "smombiji" –
kombinacija pametnog telefona i zombija – koji hodaju ulicom.
Većina ljudi je zaokupljena svojim pametnim telefonima, čak i kad šetaju psa ili vode dijete u šetnju.
A to je samo invazivna tehnologija.
I to prirodno utječe na naš mozak, naše fizičko stanje, kao i na mentalna stanja ljudi.
Zato imamo ono što je poznato kao epidemija izolacije.
Ljudi postaju sve usamljeniji, fokusirajući se na ovaj šareni, digitalni svijet, koji ja nazivam "The
Truman Show", baš kao i knjiga – to je posljednja.
Pa, zapravo je teško kratko odgovoriti na to pitanje.
Zato što je to tako široka agenda ovog 5G ratovanja, koja – s jedne strane – očito ide u smjeru kinetičkog
ratovanja i time također uzrokuje poremećaje u globalnoj ekonomiji i globalnom monetarnom sistemu.
S druge strane, postoji vrlo snažna komponenta kognitivnog ratovanja, gdje se na svim frontovima radi.
Sa strane NATO-a, sa strane velikih tehnoloških kompanija, a zatim i, na primjer, u širem obliku transhumanističke
agende, gdje brzo dolazimo do Neuralinka ili sličnih entiteta.
Gdje kompanija Elona Muska želi stvoriti implantate u mozak i povezati ih s umjetnom inteligencijom i oblakom.
To je bio-digitalna konvergencija, tj. spajanje čovjeka i mašine, u širem smislu.
I onda, naravno, u nekom trenutku se postavlja pitanje: u kojoj mjeri si još uvijek čovjek?
Pa, to je vrlo složeno pitanje, na kojem bih lako mogao održati dvosatno predavanje.
Dakle, teško je dati kratak odgovor.
Međutim, kad se sve raščlani, stvarnost je da smo usred polikrizije i da ćemo se
vjerovatno suočiti s poremećajima neviđenih razmjera.
Pitanje je, koliko brzo se ove promjene događaju i na koji način su one poremećajne ?
Dakle, ova digitalizacija – ili tehnokratski transhumanizam – sigurno će biti postepen proces, postepeno
promjena koja će generacijama trebati da se učvrsti.
Drugo se može dogoditi mnogo brže – kinetički rat – gdje, u principu, odlučujuća vatra nedostaje na pravom mjestu i tada može
izazvati požar – bilo da je to na Bliskom istoku ili da je scenario Tajvan, Kina, SAD, ili da su to Rusija,
NATO, Ukrajina. Dakle, sigurno se suočavamo s vremenima poremećaja i, nažalost, vjerovatno i s vremenima rata.
Vratimo se na nacionalni nivo.
Postoje ove sukobljene nacije: SAD, Rusija, Kina.
Da li svi služe različitim ciljevima ili je to u suštini ista stvar?
Iz više perspektive, uvijek to nazivam 2D, 3D ili 4D razinom politike ili geopolitike.
Na 2D nivou vidimo stvarne sukobe – sada, naravno, između Ukrajine i Rusije – gdje ljudi umiru,
previše ljudi, u kinetičkom ratu koji se zaista vodi.
Na višem nivou, 3D nivou, da tako kažemo, postoje institucije kao što su UN ili Banka za međunarodna poravnanja u Baselu.
A ako pogledate historiju Prvog ili Drugog svjetskog rata, na primjer, upravo u tim
institucijama i organizacijama se vode pregovori.
Dakle, tamo gdje nema rata, gdje se relevantni donositelji odluka sastanu i zatim vide šta mogu učiniti.
To znači da, iz perspektive običnog zaposlenog člana populacije koji vodi rat, to naravno tako izgleda, a također je činjenica
da postoji kinetički sukob i da postoji prijetnja ratom.
Kina, Amerika, da u Ukrajini postoji ratno stanje.
S druge strane, međutim, treba napomenuti da su se sve ove 193 države članice UN-a obavezale
na Agendu 2030 i stoga je podržavaju i provode.
Ovo se vrlo jasno vidi u činjenici da Amerika trenutno uvodi Palantir, "imigracijski OS", tj. operativni sistem za migracije,
koji u suštini prikuplja neviđenu količinu podataka, obavlja objedinjavanje velikih podataka i time
čini transparentnog građanina gotovo privlačnim.
Mnogo je gore od toga.
Dakle, sve – od fitness traka do pametnih telefona – sve što je dostupno u smislu podataka se "objedinjuje", a
zatim se, u principu, primjenjuje kroz temu migracije na način da se problem migracije riješi.
Ista stvar se sada dešava i u Njemačkoj, naravno, gdje kažu da sada dobijamo digitalni ID i digitalne novčanike .
Tada ćemo trebati odgovarajuće platne kartice za migrante.
Sve će to tada moći biti neprimjetno nadzirano, a Rusija radi potpuno istu stvar.
Prije dva dana stigli su izvještaji da je migracija sada također vruća tema rasprave u Rusiji, da se i tamo
uvodi digitalni identitet, te da će se i tamo uvesti digitalni novac u obliku digitalnih rubalja.
Dakle, u principu, agenda teče glatko – ako pogledate 17 ciljeva održivosti i potom odgovarajuće podciljeve.
Tačka 16 je posebno zanimljiva jer se bavi institucijama i tako dalje.
Onda vidiš da svi imaju istu agendu.
Međutim, to ne znači da ne može izazvati rat.
Nažalost, rat je najbolji posao za vladajuću klasu.
S jedne strane, u naoružavanju, gdje se korporacije mogu obogatiti baš kao što su to ranije činile s
farmakološko-digitalno-finansijskim kompleksom promoviranjem naoružavanja, ReArm Europe , itd. s von der Leyen.
To su milijarde, stotine milijardi, koje potom teku u ove korporacije i u napuhanu
infrastrukturu berze te rastuće cijene dionica.
S druge strane, rat sam po sebi je, naravno, dobar posao za ljude na trećem nivou iznad.
S jedne strane, oni mogu uvesti stvari koje nikada ne bi bile moguće u normalnom mirnodopskom razdoblju.
U ratu i ljubavi sve je dozvoljeno, i nažalost, tako to jednostavno jeste.
U ratu mogu provesti stvari koje inače nikada ne bi bile izvedive, vidi finansijski
sistem Bretton Woodsa nakon Drugog svjetskog rata.
Tačnije, to je bilo dva dana prije kraja službenog Drugog svjetskog rata, kada se već
pregovaralo o novom globalnom finansijskom sistemu.
– Što također pokazuje da je ovo očigledno bio prioritet.
Ne da rat prestane i umiranje se zaustavi, nego da se ovaj sistem uvede; Bretton Woods i s njim sadašnji globalni finansijski
sistem i, iz te perspektive – koja se mora posmatrati na višem nivou – također Banka za međunarodna poravnanja (BIS).
Dok rat bjesni, izaslanici i predstavnici ovih zemalja sastaju se u vrlo skladnoj atmosferi i održavaju svoje sjednice upravnog
odbora, na kojima odlučuju i planiraju potpuno drugačija pitanja:
Šta radiš tokom i nakon rata, i ko zarađuje najviše?
Mogu vas uputiti na svoj članak pod naslovom "Blaff BRICS-a ".
Ovo se odnosi na konglomerat na finansijskom nivou, tj. azijske banke, Banku za međunarodna poravnanja, Međunarodni
monetarni fond, Svjetsku banku i kako su one povezane.
A tu je i lijepa izjava bivšeg šefa Kineske centralne banke, koji je rekao:
Mi se ne takmičimo sa zapadnim finansijskim sistemom, mi ga dopunjavamo.
A kad ljudi stalno govore: "Da, ali postoji alternativni sistem, kineski alternativni SWIFT sistem", on je toliko alternativni
da se jednostavno naziva drugačije i radi na SWIFT mreži.
Tehnički, to je jednostavno SWIFT mreža pod drugim imenom.
Nema alternative.
Na ovom nivou rade vrlo skladno i osiguravaju da, kao i u prošlosti, finansiraju ratove na obje strane.
Da finansiraju poremećaje na obje strane i organizuju ih i strukturiraju na takav
način da iz toga imaju koristi svi uključeni.
Da. Dakle, ovi – sada ste govorili o raznim poremećajnim događajima – jesu li oni povezani, ili su to
stvari koje su, kao što sam već pitao, paralelne i samo slučajno povezane jedna s drugom?
Ili možete li vidjeti zajedničku nit koja se provlači kroz sve ovo?
Dakle, jasno možete vidjeti zajedničku nit, a to u osnovi ovisi o tome koliko daleko u prošlost se vratite.
Dakle, ako se vratimo na kraj 19. stoljeća i početak 20. stoljeća, jedna od ključnih tema bila je zasigurno eugenika .
Eugenika je bila izum Britanaca.
U principu, ovo je bila rasna doktrina, uzgoj ljudske vrste i optimizacija ljudske vrste.
To se također proširilo iz Velike Britanije u Ameriku.
Tamo su također osnovani pokret eugenike i Vijeće za eugeniku.
Dakle, to su bile službene vladine institucije odgovorne za optimizaciju vrsta.
I, naravno, kasta koja je značajno kontrolirala i favorizirala ovaj model eugenike prirodno je težila tome da ima
relativno dosljednu, nezahtjevnu, poslušnu radničku klasu i vladajuću kasu koja bi mogla iskorištavati ovu jednokratnu masu.
Jedan odlučujući faktor je zasigurno eugenika, koju danas susrećemo kao bioetiku, kao bio-digitalnu konvergenciju.
A termin transhumanizam je posebno skovao Julian Huxley, predsjednik Britanskog društva za eugeniku.
Dva puta je bio direktor Britanskog društva za eugeniku, a kasnije je postao prvi generalni direktor UNESCO-a.
Pojam eugenike pojavljuje se vrlo često u osnivačkom dokumentu UNESCO-a, a zatim, naravno, on je u suštini zajednička
nit koja se provlači kroz cijelu historiju više od 100 godina.
I kada je, nakon Adolfa Hitlera i režima NSDAP-a i nacističke ere, shvaćeno da je bolje više ne govoriti o eugenici – jer je
to, naravno, bila ona o kojoj je Adolf Hitler zagovarao u svojoj verziji rasne doktrine – tada je rečeno, nazovimo to –
to jest, Julian Huxley je rekao – nazovimo to transhumanizmom.
To zvuči mnogo progresivnije, manje sumnjivo nalik rasnoj doktrini, ali u principu to su
agende s kojima se danas susrećemo u novom ruhu.
Na kraju, svi se temelje na eugenici.
A druga komponenta je tehnokracija .
To je ono što se pojavilo u New Yorku 1917. godine, a zatim je 1930-ih postalo Technocracy Inc.
I to su, mislim, dva dominantna temeljna – ne kažem planova, to su koncepti – u konačnici, to su koncepti koji su se
generacijama iznova koristili i pakirali na različite načine.
Ali na kraju, to su odlučujući faktori koji se ukorijene i definiraju doba, kako u kinetičkom, tako i u
kognitivnom ratovanju, kao i u promjenama i poremećajima na društvenom, socijalnom i psihološkom nivou.
Dakle, ako to želite raščlaniti, riječ je o eugenici i tehnokraciji.
Ovo su, naravno, dva pokreta koja su u konačnici usmjerena protiv čovječanstva.
Priča se o poboljšanju ljudi pomoću moždanih implantata jer se pretvaraju u ovu "tup masu".
Možete vidjeti da ljudi namjerno bivaju izloženi stvarima koje im ne idu u korist – poput pametnih telefona, koji ih
pretvaraju u 'smombije' – samo da bi im se potom ponudilo rješenje koje im na kraju opet ide na štetu.
Kakvi ljudi to pokreću naprijed?
Teško, da. Ne možete čitati misli uključenih osoba, pa možete samo nagađati.
Ali iz tih spisa možeš mnogo saznati.
I na kraju, i dalje ima nešto od ovoga – da, ljudi sada vole to reći – neofeudalizma ili neokolonijalizma.
I ja uvijek kažem da je to zapravo isti kolonijalizam i feudalizam koji je oduvijek
postojao, samo su se promijenila sredstva ove kaste.
– Dakle, šta danas možete učiniti u smislu propagande i medijske manipulacije, što se u konačnici svodi na kognitivno ratovanje.
Uostalom, obično nije riječ o sadržaju poruke, nego jednostavno o ogromnoj količini informacija.
Vrlo malo ljudi je zapravo još uvijek u stanju da odrede prioritete vijesti koje
prate i da filtriraju šta je važno, a šta nije.
Dakle, iz tog ugla, literatura ove kaste, koja vrlo otvoreno piše o tome šta planira učiniti, u suštini neprestano ponavlja
da postoji ta ideja feudalizma i da se osjećaju kao izabrani.
Ljudi vole pričati o "plavoj krvi", aristokraciji koja sebe smatra superiornom u odnosu na opću populaciju,
ali ja uvijek kažem da niko nema pravo vladati drugima.
Niko to nije učinio, to se nikada nije dogodilo i nikada se neće dogoditi.
Svi ljudi su jednaki, ali ovi ljudi očigledno to ne vide tako.
Da. Zatim se u alternativnim medijima često govori o novom svjetskom poretku – u smislu autoritarne, centralizirane
vlade – da određeni klubovi/klanovi raspravljaju o stvarima iza zatvorenih vrata kako bi potom donijeli korist svijetu.
Glavni mediji, naravno, ovo odbacuju kao teoriju zavjere.
Pitanje je, šta je vaše mišljenje o ovome? Šta je ispravno?
Da, mislim, pojam teorija zavjere potiče iz dokumenta CIA-e, na koji sam upravo ponovo postavio link u trenutnom članku.
Naravno, ovo je tada pokrenuto kako bi se diskreditirali kritičari priče o Johnu F. Kennedyju – drugim riječima, svako ko
je imao bilo kakve sumnje u službenu verziju događaja i Warrenov izvještaj, itd., bio je tada ocrnjen kao teoretičar
zavjere, tako da je, u principu, pokušano ušutkati disidente.
Dakle, naravno, ovo je termin za okvirizaciju , baš kao što se termin 'poricatelj koronavirusa' ili nešto
slično koristio tokom krize uzrokovane koronavirusom.
To se ne treba shvatiti ozbiljno.
Osim toga, moraš to gledati ovako: zavjera je pravilo, a ne izuzetak.
Ako sam zaposlenik i radim za kompaniju, a moj nadređeni mi na neki način smeta, šta da radim sa svojih pet kolega?
Razgovaram o tome s drugima i pokušavam formirati grupu koja može nešto poduzeti ili jasno dati do znanja da nisi sam.
Pa, to biste mogli nazvati zavjerom.
Ali na kraju, to je saradnja.
Dakle, saradnja je ono što nas definiše kao ljudska bića.
To je spontani poredak.
Kad želimo nešto organizovati u zajednici ili među našim krugom prijatelja, spontano organizujemo stvari
tako što pozovemo one koji nam mogu pomoći, a zatim formiramo malu grupu koja obavi posao.
Dakle, ovi ljudi rade istu stvar.
I, naravno, postoji bezbroj krugova.
Mnogi od njih su sada dobro poznati.
Najpoznatiji je Svjetski ekonomski forum.
Za mene je to više poput marketinškog odjela, koji je također vrlo javno.
Zatim postoje Bilderberg konferencije.
Zatim je tu Bohemian Grove.
Postoji Le Cercle.
Postoje bezbrojne institucije, think tankovi i fondacije gdje se ljudi sastaju u malim grupama kako bi oblikovali agendu
– onu koja u širem smislu slijedi eugeniku i transhumanizam.
I to je ono što ja zovem saradnjom. To je najnormalnija stvar na svijetu.
Problem je, naravno, u tome što mi, kao opća populacija, imamo druge stvari na koje se trebamo usredotočiti.
Da bismo se fokusirali na pozitivno.
Kada uspostavljamo partnerstva, želimo osnovati zadrugu, želimo napraviti razliku unutar našeg kruga
prijatelja, možda učiniti nešto u zajednici i u lokalnom vijeću.
To su pozitivni aspekti.
Ovo je saradnja na dobrobit grupe kojoj pripadate.
Iako je sasvim jasno da ovi krugovi, koji se sastaju iza zatvorenih vrata kako bi
sarađivali, uglavnom rade protiv opšte populacije.
Zato što provode agendu za koju nijedan od nas nije glasao, a o kojoj često ne znamo ništa, osim ako je
aktivno ne potražimo, ne istražimo i ne uključimo se u nju.
To znači da to za mene nema nikakve veze sa zavjerom.
Ovo je uglavnom organizirani kriminal.
Jer ako imam mandat kao političar i trebam predstavljati volju naroda – ako to tako shvatite
– onda bih prirodno morao slušati volju naroda.
Ali postoji ona dobro poznata studija Princetona, koju uvijek volim spomenuti, iz 2017. – mislim, ili 2015.
– koja je ispitala korelaciju između namjere birača i realpolitike i utvrdila da je ona nula.
Tada je naslov u jednoj američkoj publikaciji glasio: "Amerika više nije demokracija; Evropa
bi trebala biti oprezna zbog onoga što dolazi."
Pa, možete to nazvati teorijom zavjere ako želite, ali to su samo ljudi koji su ili aktivno
uključeni u propagandu i žele nas njome diskreditirati.
Ili su to ljudi koji se nisu pozabavili ovim pitanjem i, u širem smislu, pokušavaju razumjeti šta saradnja znači kada sebe
smatraš dijelom kaste koja posjeduje ili barem kontroliše većinu sredstava za proizvodnju, tehnologije i industrije.
Dakle, da, obično se smijem tom izrazu.
Ne shvatam to baš ozbiljno.
Činjenica je da ova kasta među sobom nije baš "zelena", jer ih moć navodi da zauzmu sve
više i više za sebe – uvijek žele biti jedini.
Kako se sve to drži zajedno?
Kako se može zamisliti da izgleda da postoji plan kojeg su se držali generacijama, iako zapravo nisu u stanju
sarađivati – kao što je slučaj sada, na primjer, na nivou zajednice, gdje ljudi žele učiniti nešto za selo?
Kako to treba zamisliti?
Kako funkcioniše ova kohezija?
U menadžmentu ljudi vole govoriti o menadžmentu putem politika.
Dakle, postavljaš zaštitne ograde, i u principu je to nešto poput transhumanizma ili eugenike ili tehnokracije.
To znači da se kreće u određenom smjeru na osnovu narativa, ideologije ili koncepta.
Naravno, na putu ima zaobilaznica i prepreka.
Onda, naravno, postoje i unutrašnji sukobi.
Ovo je vrlo očigledno u Americi, gdje postoji konzervativni blok, koji je tada sadržavao
Georgea Busha i Dicka Cheneyja i tako dalje.
A cijela ova klika je konzervativni blok moći i porodični klan koji već više od 100
godina vlada Amerikom – posebno porodica Bush.
I onda, naravno, postoji i demokratski orijentisan blok moći – na primjer, Biden (sada iz mlađe generacije), George Soros
i Bill Gates, koji su finansijeri ovog ljevičarskog balona.
Trenutno su na vlasti konzervativci.
Zatim imamo finansijere poput Petera Thiela, koji sebe vidi kao liberalnog konzervativca.
Naravno, postoji unutrašnja borba za moć, jer se na kraju sve svodi na to ko sjedi na čelu stola i ko ima
riječ u novom svjetskom poretku ili u trenutnom sistemu.
Dakle, definitivno postoje sukobi među njima.
Ali ono što je vrlo dosljedno jest da se čovjek uvijek ponaša prema nekom planu.
Da bi se uvijek kretalo prema tehnokraciji.
Možete to sada vidjeti i u Njemačkoj.
U principu nije važno ko je na vlasti, čak ni sada nakon izbora.
Ono što se dalje razvija je zelena ekonomija sa praćenjem CO2 i trgovinom emisijama.
Ništa od ovoga neće biti ukinuto niti promijenjeno.
– Naprotiv, sada postoji stalni biometrijski nadzor uz e-identitet i digitalne građanske novčanike i slične instrumente.
Razlozi: Trenutno se suočavamo s ovom migrantskom krizom, moramo unaprijediti unutrašnju sigurnost i bolje se pozicionirati.
Sada implementiramo biometriju i e-ID kako bismo spriječili izborne prevare itd., baš kao u Americi, dok je prethodna
vlada uvela isti sistem, željela istu biometriju, isto masovno nadgledanje, zbog drugačijeg potencijalnog rizika, naime virusa.
Tada se reklo da nam za zdravlje i globalno zdravlje sada hitno treba biometrijski nadzor,
praćenje putem 2G ili 3G mreže i distopija QR kodova .
Dakle, na kraju dobiješ isti model; to se uopće ne mijenja.
U principu, jedino što se mijenja je marketinški alat.
Kako nekako pokušati učiniti da to bude prihvatljivo za stanovništvo.
To znači da različite grupe, koje se možda ne slažu međusobno, ipak imaju zajednički cilj.
Imam osjećaj da žele oduzeti što je više moguće od opće populacije.
Bilo kognitivno ili materijalno, da bi se zadržalo za sebe.
Da li su oni vjerovatnije pojedinci, porodice ili velike korporacije?
Kako izgledaju ove strukture moći?
O, Bože, koliko će dugo trajati ovo predavanje?
Postoji ogromna mreža, pa je nemoguće dati precizan odgovor.
S jedne strane, postoje porodični klanovi, poput Busheva, koji su uključeni u američku politiku već 100 godina,
praktično gomilajući resurse i djelujući kao kriminalni klan koji se iznova dolazi na vlast ili je već bio na vlasti.
Kennedys nisu mnogo bolji.
Zarađivali su novac krijumčarenjem opijuma, oružja i alkohola i postali su veliki igrači u industriji.
To je cijela istočna obala SAD-a, u principu zasnovana na nasljednicima Istočnoindijske kompanije i na trgovini opijumom.
O tome također možete čitati u glavnim medijima, da su Harvard, Princeton i svi ti univerziteti u
suštini osnovani od strane bivših barona opija.
A ni Kennedyjevi nisu izuzetak.
Dakle, s jedne strane, sigurno postoje ti porodični klanovi.
S druge strane, postoje mreže poput Bilderberg konferencije.
Dakle, zanimljivo je, naravno, da s jedne strane imate Georgea Sorosa, Petera Thiela ili Erica Schmidta, koji u
principu vrlo javno zastupaju suprotstavljene ideologije.
Jedan je lijevo-krilni liberal – u slučaju Erica Schmidta, bivšeg izvršnog direktora Googlea – a drugi
je desno-krilni liberalno-konzervativni, Peter Thiel.
Dakle, oni su javno i u medijima potpuno suprotni jedni drugima, ali se zatim sastanu na Bilderberg
konferenciji, gdje su obojica članovi Upravnog odbora.
Što onda implicira da se tamo raspravlja o nečemu drugom nego što vidimo u medijima, gdje je većina toga vjerovatno
samo za pokazivanje, ili bolje rečeno, gdje ljudi jednostavno pokušavaju osigurati glasove ili moć u javnosti.
– Dok se u pozadini nastavljaju provoditi stvari poput digitalizacije i transhumanizma, i svi su tu jednoglasni.
Dakle, ljudi su obično prijatelji i u svom privatnom životu.
Uvijek to vidite u Bundestagu, kad kažu: raspravljamo u talk showu – nekako Zeleni protiv CDU-a, a Ljevica i AfD.
I na kraju stoje negdje oko panela, smiju se zajedno i zabavljaju se.
To je u suštini klub.
A ono što nam se javno prikazuje obično je nešto poput sapunice.
Da. Vrlo si dobar u objavljivanju ovih stvari.
Kako natjerati ljude da te slušaju?
Prije svega, ne želim da me iko sluša.
Zapravo želim da ljudi slušaju sebe i svoju intuiciju, svoj unutrašnji glas i vlastitu savjest.
Jer, kao što sam ranije rekao, ne postoji pravo na vladanje.
Također nema nikoga ko može išta diktirati ni tebi ni meni.
Jedina stvar koja bi nas trebala voditi u životu je naše lično razumijevanje stvarnosti.
I ovo je nešto što svako mora odlučiti za sebe na vrlo subjektivan način.
To znači da ono što radim u suštini podrazumijeva prikupljanje informacija, zatim njihovo objavljivanje – i, iznad svega,
uključivanje svih izvora koje koristim da bih došao do zaključka – kako bi čitaoci mogli sami pratiti moje
razmišljanje i potom odlučiti hoće li doći do istog zaključka.
Generalno ih smatram vrlo logičnim i ne bih znao kako bih smislio neku drugu.
Ali svako je slobodan da sam odluči.
Ne želim da me ljudi uopće vjeruju.
Najgora stvar koju možete učiniti je jednostavno usvojiti i prilagoditi tuđa mišljenja i vjerovati nekome drugom.
Trebao bi slušati samo sebe.
A ono što mislim da je važno je da također koristimo prave izraze.
Dakle, kad sebe nazovem teoretičarem zavjera ili nečim sličnim, očito ljudima činim uslugu.
Nećete pronaći ove izraze u mojim tekstovima.
Jer nije uvijek riječ o zavjerama, nego o organiziranom kriminalu.
I postoji, u principu, vrlo jednostavna fraza: slijedi novac.
Pa pratite novac, kao što bi to učinio svaki krivični istražitelj, svaki detektiv koji želi riješiti zločin.
I ja isto radim.
I za svaki moj članak možete pokrenuti sudski postupak i imati dobre šanse za pobjedu, jer je u principu sve dokumentovano.
I ne s bilo kojim YouTube videom gospodina XY, koji je od nekoga čuo da bi to mogao biti slučaj, nego
obično s originalnim dokumentima UNESCO-a, CIA-e itd.
Tada možete sami pročitati šta ti ljudi zapravo rade i pišu, šta najavljuju, šta priznaju i ustupe u
retrospektivi – što se često događa tek decenijama kasnije.
Dakle, moraš koristiti prave izraze.
Zato koristim izraze poput "ekonomija posmatranja" .
U principu, ovo nije samo nadzor punog radnog vremena, već i zarađivanje novca od nadzora punog radnog vremena.
Uostalom, velike tehnološke kompanije koje kopaju zlato našeg vremena – odnosno podatke –
prirodno zarađuju ogromne svote novca od toga.
Međutim, oni također prosljeđuju ove podatke vladi ili tajnim službama.
Oni, zauzvrat, naravno imaju pristup pojedinačnim hereticima, nevjerničkim kritičarima koji se
nekako izražavaju na način koji delegitimira državu.
To znači da je to vrlo nezdrava mreža.
Benito Mussolini je to u to vrijeme opisao kao savršen oblik fašizma: "korporatizam."
Kada se država i korporacije spoje u nezdravu strukturu moći. I upravo to imamo.
Zato je ova struktura moći tako ogromna, zbunjujuća i teška za definiranje, jer politika je, u
principu, odavno prestala donositi bilo kakve odluke.
U principu, nadnacionalne organizacije, njihovi agenti, njihovi think tankovi i tijela poput UN-a već dugo donose odluke koje nam
potom predstavljaju Agendu 2030 i ciljeve održivosti za koje nijedan od nas nikada nije glasao, ali koje
potom provode i nameću odgovarajuće nacionalne vlade.
U principu, ovo ide protiv volje stanovništva, koje ni za to nije glasalo niti ima ikakav utjecaj u toj stvari.
Dakle, za mene je politika samo izvršna grana nadnacionalne strukture koja se ne naziva
svjetskom vladom, već globalnim upravljanjem.
I to će sigurno dovesti do sve snažnije strukture globalnog upravljanja u nekom trenutku.
Najkasnije kada ćemo na kraju morati platiti porez održivosti UN-u, o čemu se već raspravljalo.
Ali nacionalne vlade će, naravno, nastaviti postojati.
Jer to je ono što vidiš.
Tamo mogu simulirati demokratiju i glasati, a istovremeno glasačima pružiti osjećaj da sudjeluju, što na kraju nije istina.
Dakle, to znači da jedinstvena svjetska vlada, od koje se neki ljudi boje, a koja bi bila smještena negdje u Ženevi
ili New Yorku, vjerovatno neće nastati, nego ćemo umjesto toga nastaviti imati podjele koje već sada imamo?
Upravo tako, ni to nije na prodaju.
Dakle, ako želim nastaviti promovirati model demokratije u medijima i reći da je to najbolja demokratija ikad, onda ne mogu
baš ići i reći da sada imamo svjetsku vladu, koja je u suštini osam starijih gospodara koji se sastaju u
stražnjoj sobi i zatim donose odluke za cijeli svijet.
Naravno, to ne funkcioniše tako. I ljudi to znaju.
Zato će nacionalne vlade, naravno, i dalje postojati, ali će uvijek postojati novi instrumenti koji
zahtijevaju i osiguravaju nadnacionalni suverenitet.
Poput ovog WHO sporazuma, na primjer, koji će prirodno osigurati da više ne budu nacionalne vlade, nego
nadnacionalni entitet koji diktira šta se dešava u pojedinim zemljama u sektoru zdravstvene zaštite.
Da.
Zašto misliš da ljudi ovo trpe?
Sve je više ljudi koji shvataju da su nezadovoljni svojim vladama i koji bi možda čak i pozdravili
novi početak, pa čak i pristali na svjetsku vladu.
Da, postoji iznenađujući broj ljudi koji ne misle da je to tako loše.
Ali to su obično ljudi koji ne gledaju pažljivo.
Svako ko sebe smatra demokratom – posebno sada u Švicarskoj, kao demokrata iz naroda – želi imati utjecaj u svojoj zajednici.
Drugim riječima, on želi imati pravo glasa, sudjelovati u donošenju odluka, iznijeti svoje argumente –
prednosti i nedostatke – i potom nekako postići konsenzus.
To je zapravo ono što je demokratija.
To je proces, često i sukob, rasprava, diskurs koji se negdje mora riješiti.
I, naravno, to se ne događa.
Mislim da mnogi ljudi ovo zapravo ne razumiju jer jednostavno nemaju vremena u svom uobičajenom radnom životu.
Ko ima vremena provesti četiri, šest, osam sati navečer istražujući nešto kad to ne može dobro predstaviti u knjizi?
Kad razgovarate s ljudima na ulici, stičete dojam da se svi samo slažu s stvarima, da su latentno
nezadovoljni, ali da zapravo ništa ne poduzimaju.
Mediji nam govore da slobodni novinari poput tebe i mene čine najviše 20 posto stanovništva.
Je li to zaista slučaj?
Ne, ne vidim to tako.
Uvijek volim navesti primjer referenduma u Švicarskoj – u to vrijeme na temu koronavirusa i Zakona o Covidu.
Bio je prvi referendum, koji je u početku čak odbacio zakon.
Pogledao sam te projekcije – ili prognoze – i u jednom trenutku, vjerujem, rezultat je bio da je 47 posto
odbacilo ovaj zakon, što je potom značilo da je ipak usvojen.
Ali 47 posto stanovništva se već izjasnilo protiv uvođenja ovog režima na prvom referendumu – ovog
sistema nadzora i praćenja, a u konačnici i kontrole.
I vjerujem da je veći dio medijskog izvještavanja o ovom kritičnom balonu potpuno pretjeran.
Jer, naravno, moraš ljude natjerati da osjete da su na neki način čudan, lud, kritičan
dio populacije i da su apsolutna manjina, da.
Onda se osjećaš u skladu s tim bespomoćno.
Ovo prirodno stvara osjećaj nemoći i bespomoćnosti te navodi ljude da ostanu neaktivni kod kuće, apatično sjedeći na kauču i,
naravno, osjećajući se frustrirano što ne mogu ništa učiniti.
Ali ja to vidim sasvim drugačije, jer, kao što sam rekao, kad si vani po gradu, u analognom svijetu, razgovaraš s ljudima,
prilično je rijetko naići na nekoga tko zaista misli da je sve sjajno, tko je zaista oduševljen njemačkom
vladom, američkom vladom, bilo da je riječ o Trumpu ili njegovim prethodnicima, ili švicarskom vladom.
Jedva ćete naići na nekoga u javnim prostorima, u pubovima, u vozovima, tko je zaista entuzijastičan po tom pitanju.
Ljudi koje tamo sretnete i koji o tome govore zaista pozitivno, po mom zapažanju, su u manjini.
To je 20, 18, 25, 15 posto, ovisno kamo idete, možda čak i 30 posto.
Međutim, vjerujem da je ovo manjina.
Vjerujem da je 60, 70 posto stanovništva shvatilo da ih varaju, da je sve to fasada i da postoji veliko nezadovoljstvo.
Vjerujem da od ovih – recimo 60 posto ili 70 posto – veliki dio ove grupe i dalje ne usuđuje to javno izraziti.
Jer, naravno, postoji strah da će vaš poslodavac saznati, da ćete na poslu trpjeti štetu, da vam možda više neće biti dozvoljeno
da se pridružite teniskom ili streljačkom klubu, da vas prijatelji mogu smatrati izopćenikom koji zagovara čudne teorije.
Međutim, vjerujem da ako o tome otvoreno govoriš – i to je moje iskustvo – brzo ćeš primijetiti da su mnogi ljudi vrlo kritični.
Važno je ne koristiti termine koje nam nameće vladajuća klasa i koje koristi propagandna mašina.
Dakle, nemojte govoriti o klimatskim promjenama; kad vam neko govori o klimatskim promjenama, govorite o zaštiti okoliša.
Kad neko govori o akumulaciji kapitala i zlim milijarderima poput Elona Muska, onda govori o zlim milijarderima poput Sorosa
i Gatesa, koji se na kraju kriminalno organizuju i sarađuju kako bi uveli stvari za koje nijedan od nas nije glasao.
I pokušaj opisati stvari koristeći preciznije izraze.
Ovo nisu teorije zavjere; ovo je organizirani kriminal i istraživačko novinarstvo; ovo je kriminalistika.
Čak i u slučaju nadzornog društva, nije nužno riječ o samom nadzornom društvu, nego o ekonomiji nadzora,
jer postoji vrlo bliska interakcija između korporacija, državnog aparata i tajnih službi.
Dakle, ako pokušate pristupiti ljudima s odgovarajućim rječnikom, možete također vrlo
konstruktivno razgovarati s – u navodnicima – drugom stranom.
Ovo doživljavam iznova i iznova kad razgovaram s ljudima koje biste opisali kao potpuno "woke" ili "s potpuno druge strane
ograde", koji sa mnom o tome mogu voditi sjajne razgovore jer i ja podržavam zaštitu
okoliša, a nikome ne treba mikroplastika u hrani.
Također nisam za super-milijardere poput Muska, Sorosa ili Gatesa, koji mogu iskoristiti svoj novac da kupe
toliko utjecaja da ubijaju ljude u Americi i Africi lijekovima, kroz kampanje koje su u suštini samo štetne.
Od sterilizacije do smrti, sve što se dogodilo u prošlosti.
Dakle, kada pokušavate jednostavno podcijeniti ljude – a mislim da bi se svako ovdje trebao malo pogledati u ogledalo – jer
su, naravno, mnogi ljudi i dalje veoma razočarani krizom izazvanom koronavirusom, svojim susjedima, svojim poslodavcima.
Ali ako si malo bolje informisan, imaš malo više uvida od drugih i shvatio si ove stvari, onda imaš i odgovornost da
popustiš malo, budeš razumniji i i dalje pružaš ruku ljudima.
Pošto smo jedna vrsta, moramo nekako dijeliti ovaj životni prostor.
A ako nastavimo biti podijeljeni između pro- i anti-korona, pro- i anti-migracija, te pro-Trump i anti-Trump, Merz i BlackRock u
Njemačkoj. Što se više takvih podjelnih narativa uvodi u populaciju, to se više
moramo baviti sobom i horizontalnim sukobima.
Kao što smo vidjeli 2008. godine s pokretom Occupy Wall Street, problem je na vrhu.
I posljednji put kad su ljudi, s ljevice i desnice, zajedno podigli glave bilo je tokom pokreta Occupy Wall Street.
Postojao je ogroman momentum koji je obuhvatio cijeli politički spektar, kada su ljudi shvatili: to su centralne
banke, to su velike banke koje moramo spasiti našim novcem, milijardama naših poreznih sredstava.
I oni nisu imali ovaj horizontalni sukob.
A onda, posebno u Americi, pojavio se pokret Tea Party i ono što je postalo poznato kao progresivni "woke" pokret .
Još jednom su ljudi zarobljeni u horizontalnom sukobu i razbijaju jedni drugima glave umjesto da se zapravo
pozabave problemom, koji je obično pogled prema gore.
Da.
I u kojoj mjeri smo sada na milosti i nemilosti ovog procesa, ili se možemo braniti, naoružati
protiv onoga što nam se navodno treba dogoditi?
Slažemo se s ovim i stoga mu dajemo moć.
S druge strane, kada preuzmemo moć za sebe, oduzimamo im te mogućnosti, da tako kažemo.
Što više ljudi ovo radi, taj proces postaje sve veći i sveobuhvatniji.
Koji savjet dajete ljudima? Šta bi trebali raditi?
Prije svega, morate razumjeti da što je više propagande, to se u mješavinu ubacuje više upitnih, šizofreničnih
narativa i što se više provodi upravljanje bijesom.
Dakle, današnja tema je A, i moramo biti ogorčeni zbog toga.
Sljedećeg dana je na dnevnom redu tema B, i treba biti ogorčen zbog toga.
Što se ovo više događa, to je više znak da u slonovoj kuli vlada određena doza panike, jer, naravno,
povjerenje u politiku i državu opada već decenijama.
Povjerenje u javno servisno emitovanje opada.
Izlaznost birača opada i smanjuje se.
To znači da sve više ljudi jasno prepoznaje kakvu vladu imaju i da ona zapravo nema mnogo veze
s demokracijom. Oni su razočarani i okreću se.
I većina ljudi to, naravno, čini s određenim stupnjem agonije – to jest, razočaranja – jer jednostavno više ne žele
time da se bave, već se umjesto toga fokusiraju na svoje privatne živote, na stvari na koje mogu utjecati.
I to je zapravo tačno.
Da sada ne pišem o tome, često ne bih ni pogledao ove stvari, jer je često slučaj da ono što vam se servira jednostavno vrijeđa
vašu inteligenciju, sa svojim grotesknim pripovijedanjem .
Ali ono što zapravo trebaš savjetovati ljudima je da shvate: mi smo još uvijek više!
Dakle, ako uzmete okolnosti jedne vlade sa svojim policijskim snagama ili državnom upravom i uporedite to s brojem ljudi koji
žive u toj zemlji, tj. stanovništvom, vidite ogromnu razliku između aparata – državnog aparata, sistema, kako god ga
nazvali – i stanovništva, koje je zapravo to što ima moć.
To je zapravo ideja iza demokratije, da suvereni odlučuje.
Ovaj osjećaj je posebno jak u Švicarskoj.
I onda vrlo brzo dobijete osjećaj da vam nekako diktiraju iz saveznog Berna ako vas tamo ne pitaju.
Sada imamo ove okvirne sporazume EU, koji navode: "Pokušavamo nekako zaobići referendum, i on ne mora ići pred Dom država."
Pokušaš se nekako izvući iz toga.
I ljudi jednostavno moraju biti aktivno uključeni.
Demokratija je proces. Ako je već smatrate "najboljim modelom" – a vjerovatno je jedan od najboljih modela koje poznajemo i imamo,
a imamo i praktično iskustvo s njom – ako želite učestvovati u njoj i aktivno postići neke pozitivne
rezultate, onda se morate uključiti i to na lokalnom nivou.
Jer iz Chura ne možete utjecati na Savezni savjet u Bernu.
Ali ono što možete učiniti je natjerati lokalno vijeće da obrati pažnju, da da svoj doprinos i da postavi prioritete.
A ako dovoljno općina učini ovo, i dovoljno općinskih vođa potom poduzmu mjere u kantonu, a kanton potom poduzme
mjere u Bernu, onda sigurno imate moć da napravite razliku.
Dakle, Corona bi se sigurno odvila sasvim drugačije da nije bilo toliko besplatnih medija i toliko opozicije.
Zato se aktivirajte, ustanite sa sofe i ne konzumirajte krizu kao da je igrani film.
To su svi naši životi i mi ih možemo oblikovati, jer budućnost nije unaprijed određena; još uvijek je možemo promijeniti sada.
Da, hvala vam puno na vašoj procjeni i što ste podijelili svoje znanje s nama.
Ima li još nešto što biste željeli reći gledaocima za kraj?
Da, to je bila gotovo završna izjava, ali moraš shvatiti da si ti sam ta snaga, ta
promjena, ta pozitivna budućnost, i da je život lijep.
Život je lijep, a sve ostalo čime nas ljudi pokušavaju uvjeriti – bilo da je riječ o strahu, pokušaju da nas uplaše
ratovima, digitalizacijom itd. – sve je to sredstvo kontrole.
Život je lijep.
Trebali biste voditi motiviran, sretan i ispunjen život sa svojom porodicom i lokalnom zajednicom i ni pod kojim okolnostima ne
biste sebi dozvolili da budete gurnuti u stav straha ili agonije u koji nas mediji – propagandna mašina – žele
gurnuti, jer će tada, na kraju, oni već biti postigli svoj cilj.
Dakle, budućnost nije tu da bi se predviđala, već da bi se oblikovala – kako je jednom rekao Antoine de Saint-Exupéry.
Vjerujem da se to treba činiti tako što ćemo biti aktivni i voditi sretan život, jer je sretan život prava revolucija.
Hvala vam puno na ovom intervjuu. Sve najbolje, gospodine Regenauer.
Hvala vam na pozivu.