Tad jūs saprotat, ka viņi visi īsteno vienu un to pašu programmu.
Taču tas nenozīmē, ka tas nevar izraisīt karu.
Diemžēl karš ir labākais bizness valdošajai kastai.
Tas, kas mums tiek rādīts publiski, parasti ir kaut kas līdzīgs ziepju operai.
Ja es vēlos turpināt plašsaziņas līdzekļos prezentēt demokrātijas modeli un apgalvot, ka tā ir visu laiku labākā demokrātija, tad,
protams, es nevaru iet un teikt, ka tagad mums šeit ir pasaules valdība, kas ir kaut kādi astoņi vecāka gadagājuma kungi,
kuri tiekas aizmugurējā istabā un tad lemj visas pasaules vārdā.
Protams, tas nav iespējams.
Tāpēc esiet aktīvs, piecelieties no dīvāna un neņemiet krīzi kā mākslas filmu.
Tā ir mūsu visu dzīve, un mēs varam to veidot, jo nākotne nav noteikta , mēs joprojām varam to mainīt jau tagad.
Šodien es devos uz Šveici, lai aprunātos ar īpašu cilvēku.
Viņš ir cilvēks, kurš pārzina gan detaļas, gan kopainu un spēj dažādus aspektus sasaistīt vienotā veselumā.
Dzimis 1978. gadā, viņš ir mūziķis, dažādu grāmatu autors, operāciju vadītājs, radio
vadītājs, uzņēmējs un vadības konsultants.
Viņš ir dzīvojis un strādājis 20 dažādās valstīs, runā piecās valodās un tādējādi ir ieguvis vispusīgu priekšstatu par pasauli.
Viņš nav cilvēks, kas vienkārši papagaiļo citu viedokļus vai izmanto stāstījumus, bet pats iedziļinās lietas būtībā.
Laipni lūdzam šodien Studio Chur, Tom-Oliver Regenauer.
Liels paldies par uzaicinājumu. Jā, ar prieku.
Šodien mēs runājam par "varas struktūrām" jeb "Kas valda pār pasauli?".
Mans pirmais jautājums - sāksim ar situāciju pasaulē - pasaulē atkal notiek karš, Ukrainā, Gazas
joslā, Jemenā, visur tiek palielināts bruņojums.
Tagad ES ir nolēmusi atkal tērēt 150 miljardus, lai izveidotu ieroču un loģistikas ražošanas jaudas.
Tajā pašā laikā starp lielvarām ASV, Krieviju un Ķīnu valda saspīlējums - tas ārkārtīgi pieaug.
Taču arī Eiropā, Tuvajos Austrumos, Indijā, Pakistānā, Irānā - visur notiek ļoti daudz.
Tajā pašā laikā mēs tuvojamies mašīnu laikmeta kulminācijai.
Viss, ko var digitalizēt, tiek digitalizēts - sākot no valūtas un centrālajām digitālajām valūtām un beidzot ar
mākslīgo intelektu, kas galu galā izplatīsies it visā.
Esam dzirdējuši par smadzeņu implantiem, kas pārvērš cilvēkus par sava veida kiborgu - cilvēks-mašīna
vai mašīna-cilvēks, ja tas vispār vēl ir cilvēks.
Un mans pirmais jautājums ir jums: vai šie notikumi ir nejauši un viens no otra neatkarīgi, vai
arī aiz tiem slēpjas kāda programma vai plāns?
Tas vienmēr ir atkarīgs no tā, no kuras puses jūs uz to raugāties.
Tāpēc es to vienmēr saucu - vai cilvēki to mēdz saukt - par polikrīzi .
Tātad, no vienas puses, ir tehnoloģiskais aspekts, kas iet transhumānisma virzienā vai
kas principā izriet no tehnokrātijas kustības.
Tas sākās 1917. gadā ASV austrumu piekrastē ar tehnokrātijas kustību , kas pēc tam - ja tai seko līdzi sīkāk -
attīstījās par digitalizācijas nozari, platformu ekonomiku vai novērošanas ekonomiku - atkarībā no tā, kā es to nosauktu.
Tas noteikti ir tehnoloģiskais aspekts.
No otras puses, protams, ir militārais aspekts, kā saka, militāri rūpnieciskais komplekss.
Karš nekad nepazuda. Tāpēc nav tā, ka tagad atkal ir karš. Karš vienmēr ir bijis.
Ja pareizi atceros, man šķiet, ka ASV kopš tās dibināšanas 17 vai 14 gadus nav karojušas.
Tas liecina par daudz ko.
Tāpēc mums faktiski ir situācija 5G karadarbībā, t.i., piektās paaudzes karadarbībā.
Un tā nav tikai kinētiskā karadarbība , tā ir arī kognitīvā karadarbība , par ko arī tiek runāts atkal un atkal.
NATO ir sava tīmekļa vietne ar nosaukumu NATO Inovāciju centrs.
Runa ir par kognitīvo karu.
Un tas mūs ātri vien atgriež pie tehnoloģiju aspekta, jo mēs visi esam pazīstami ar to, ko es vienmēr saucu par "smombijiem"
- viedtālruņiem un zombijiem -, kad viņi staigā pa ielu. -
Lielākā daļa cilvēku daudz laika pavada viedtālrunī, pat pastaigājoties ar suni vai izvedot bērnu pastaigā.
Un tā ir tikai invazīva tehnoloģija.
Un tas, protams, ietekmē mūsu smadzenes, mūsu fizisko ķermeni un arī mūsu garīgo stāvokli.
Tāpēc mums ir tā sauktā izolētības epidēmija.
Tāpēc cilvēki kļūst arvien vientuļāki, koncentrējoties uz šo krāsaino, digitālo pasauli, kuru es nosaucu par
"Trumana šovu", gluži kā viena grāmata - tā ir pēdējā.
Tāpēc patiesībā ir grūti īsumā atbildēt uz šo jautājumu.
Jo tā ir tik plaša šīs 5G kara programma, kas, no vienas puses, nepārprotami virzās uz kinētisko karadarbību un līdz ar to
arī uz globālās ekonomiskās un monetārās sistēmas traucējumiem .
No otras puses, ir arī ļoti spēcīgs kognitīvā kara komponents, kur darbs tiek veikts visās frontēs.
No NATO puses, no lielo tehnoloģiju uzņēmumu puses un, piemēram, transhumānisma programmas tālākajā
formā, kur mēs ātri nonākam pie Neuralink vai tamlīdzīgi.
Kur tad Elona Maska uzņēmums vēlas izveidot smadzeņu implantus un savienojumu ar mākslīgo intelektu, mākoni.
Tā ir bio-digitālā konverģence, t.i., cilvēka un mašīnas saplūšana plašākā nozīmē.
Un tad, protams, kādā brīdī rodas jautājums: cik lielā mērā jūs joprojām esat cilvēks?
Tas ir ļoti sarežģīts jautājums, un es labprāt par to nolasītu divu stundu lekciju.
Tāpēc ir grūti atbildēt īsumā.
Tomēr, ja to izvēršam sīkāk, realitāte ir tāda, ka mēs piedzīvojam polikrīzi un, iespējams,
saskaramies ar vēl nebijuša mēroga traucējumiem.
Jautājums ir, cik ātri tas notiks un kādā veidā tas būs graujošs?
Tāpēc šī digitalizācija jeb tehnokrātiskā un transhumānā attīstība noteikti būs pakāpenisks process, pakāpeniskas pārmaiņas,
kurām arī būs nepieciešamas vairākas paaudzes, lai nostiprinātos.
Otrs var notikt daudz ātrāk - kinētiskais karš - principā izšķirošā ugunsgrēka trūkst īstajā vietā, un tad tas var izraisīt
ugunsgrēku - vai tas būtu Tuvajos Austrumos, vai scenārijs būtu Taivāna, Ķīna, ASV, vai Krievija, NATO,
Ukraina, tāpēc mūs noteikti gaida graujoši un "nepatīkami", iespējams, arī karadarbības laiki.
Atgriezīsimies pie valsts līmeņa.
Ir šīs konfliktējošās nācijas: ASV, Krievija, Ķīna.
Vai tie visi kalpo atšķirīgiem mērķiem, vai būtībā tie ir vienādi?
No vispārējās perspektīvas es to vienmēr saucu par politikas vai ģeopolitikas 2D un 3D vai 4D līmeni.
2D līmenī mēs redzam reālus konfliktus - protams, tagad starp Ukrainu un Krieviju -, kur cilvēki iet bojā, pārāk daudz cilvēku,
un tas notiek kinētiskā karā, kas faktiski tiek risināts.
Augstākajā, tā sakot, 3D līmenī, ir tādas institūcijas kā ANO vai Starptautisko norēķinu banka Bāzelē.
Un, piemēram, ja paskatās uz Pirmā vai Otrā pasaules kara vēsturi, tad tieši šajās iestādēs un organizācijās notiek sarunas.
Tātad tur, kur nav kara, kur tiekas attiecīgie lēmumu pieņēmēji, un tad redz, ko viņi dara.
Citiem vārdiem sakot, no normāla strādājoša, karojoša iedzīvotāja viedokļa tas dabiski izskatās tā, un tas ir arī
gadījums, kad notiek kinētisks konflikts, ka pastāv kara draudi.
Ķīna, Amerika, ka Ukrainā plosās karš.
No otras puses, jāatzīst, ka visas šīs 193 ANO dalībvalstis ir apņēmušās atbalstīt un īstenot
programmu 2030. gadam un attiecīgi to atbalsta un īsteno.
Par to ļoti uzskatāmi liecina fakts, ka Amerikā pašlaik tiek ieviesta "imigrācijas OS", t.i., migrācijas operētājsistēma, ar
Palantir, kas principā uzkrāj vēl nebijušu datu apjomu, darbojas ar lielo datu apvienošanu un
tādējādi padara caurspīdīgo iedzīvotāju gandrīz skaistu.
Tas ir daudz sliktāk.
Tātad viss - no fitnesa trenažieriem līdz viedtālruņiem - viss, kas kaut kādā veidā ir pieejams datu ziņā, tiek
"apvienots" un pēc tam, izmantojot migrācijas tēmu, principā tiek izplatīts tā, lai migrācijas problēma tiktu apkarota.
Protams, tas pats tagad notiek Vācijā, kur cilvēki saka, ka tagad mēs iegūstam digitālo ID un digitālo maku .
Tad mums ir vajadzīgas atbilstošas maksājumu kartes migrantiem.
Pēc tam tas viss tiks pilnībā uzraudzīts, un Krievija darīs tieši to pašu.
Pirms divām dienām parādījās ziņas, ka arī Krievijā tagad tiek karsti apspriesta migrācijas tēma, ka arī tur
tiek ieviests digitālais identifikators, ka arī tur tiks ieviesta digitālā nauda - digitālie rubļi.
Tātad darba kārtībā pamatā ir 17 ilgtspējības mērķi un apakšmērķi.
Īpaši 16. punkts ir ļoti interesants, jo tas attiecas uz iestādēm utt.
Tad jūs saprotat, ka viņi visi īsteno vienu un to pašu programmu.
Taču tas nenozīmē, ka tas nevar izraisīt karu.
Diemžēl karš ir labākais bizness valdošajai kastai.
No vienas puses, bruņošanās jomā, kur korporācijas, tāpat kā farmakoloģiskais-digitālais-finanšu
komplekss, var jau iepriekš iedzīvoties, virzot bruņošanos, ReArm Europe utt. ar fon der Leienu.
Tie ir miljardi, simtiem miljardu, kas pēc tam ieplūst šajās korporācijās un veicina akciju tirgus
infrastruktūras uzplaukumu un akciju cenu kāpumu.
No otras puses, karš pats par sevi, protams, ir labs bizness cilvēkiem, kas atrodas trešajā līmenī augstāk.
Pirmkārt, tās var ieviest lietas, kas parastos miera apstākļos nebūtu iespējamas.
Karā un mīlestībā viss ir atļauts, un diemžēl tā tas arī ir.
Kara laikā tās var īstenot lietas, kas citādi nekad nebūtu bijušas iespējamas, piemēram,
Bretonvudsas finanšu sistēma pēc Otrā pasaules kara.
Pareizāk sakot, tas bija tikai divas dienas pirms oficiālā Otrā pasaules kara beigām, kad jau
norisinājās sarunas par jauno pasaules finanšu sistēmu.
- Tas arī liecina, ka tā acīmredzami bija prioritāte.
Ne jau tas, ka beidzas karš un nāve, bet gan tas, ka tiek ieviesta šī sistēma; Bretonvudsa un līdz ar to arī
mūsdienu pasaules finanšu sistēma un līdz ar to - tas ir jāskata augstākā līmenī - arī Starptautisko norēķinu banka (BIS).
Kamēr notiek karš, šo valstu delegāti un pārstāvji tiekas ļoti harmoniskā gaisotnē un rīko valdes
sēdes, kurās tiek lemts un plānotas pavisam citas lietas:
Ko jūs darāt ar karu un pēc kara, un kas nopelna visvairāk?
Es varu atsaukties uz savu rakstu, kas ir nosaukts par BRICS blefu.
Runa ir par konglomerātu finanšu līmenī, t.i., par Āzijas bankām, Starptautisko norēķinu banku,
Starptautisko Valūtas fondu, Pasaules Banku un to saistību.
Un turpat ir arī labs citāts no bijušā Ķīnas centrālās bankas vadītāja, kurš teica:
"Mēs neesam konkurenti Rietumu finanšu sistēmai, mēs to papildinām."
Un, kad cilvēki vienmēr saka: "Jā, bet ir alternatīva sistēma, ķīniešu alternatīvā SWIFT sistēma", tā ir tik alternatīva,
ka to vienkārši sauc citādi un darbojas SWIFT tīklā.
Tehniski tas ir vienkārši SWIFT tīkls ar citu nosaukumu.
Alternatīvas nav.
Viņi ļoti saskaņoti sadarbojas savā līmenī un rūpējas par to, lai finansētu karus abās pusēs, tāpat kā agrāk.
Tie finansē traucējumus abās pusēs un organizē un strukturē tos tā, lai no tā iegūtu visi iesaistītie.
Jā. Tātad - vai šie - jūs tagad runājāt par dažādiem graujošiem notikumiem - vai tie pieder viens otram, vai arī
tās ir lietas, kas - kā es jau jautāju - ir paralēlas un vienkārši ir kaut kā savstarpēji saistītas?
Vai arī jūs varat atpazīt kopīgu pavedienu, kas caurvij visu šo?
Tātad jūs varat skaidri atpazīt kopīgo pavedienu, un tas būtībā ir atkarīgs no tā, cik tālu atpakaļ jūs ejat.
Ja atgriežamies 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā, tad viena no noteicošajām tēmām noteikti ir eigēnika .
Eiženistika bija britu izgudrojums.
Principā tā bija rasu teorija, cilvēku sugas selekcija un cilvēku sugas optimizācija.
Tas bija arī tas, kas no Lielbritānijas pārcēlās uz Ameriku.
Bija arī eigēnikas kustība un Eigēnikas padome.
Tātad tās bija oficiālas valsts iestādes, kas rūpējās par sugu optimizāciju.
Un, protams, tās kastas, kas palīdzēja virzīt un atbalstīt šo eigēnikas modeli, mērķis, protams, bija relatīvi
blāva, mazprasīga, paklausīga strādnieku šķira un valdošā kasta, kas izmantotu šo izmantojamo masu.
Noteikti noteicošais faktors ir eigēnika, ar kuru mēs šodien saskaramies kā ar bioētiku, kā ar bio-digitālo konverģenci.
Īpaši terminu "transhumānisms" ir radījis britu Eugenikas biedrības vadītājs Džulians Hakslijs.
Viņš divreiz bija Lielbritānijas Eugenikas biedrības direktors un vēlāk pirmais UNESCO ģenerāldirektors.
Jēdziens "eigēnika" ļoti bieži parādās UNESCO dibināšanas dokumentā, un tad, protams, tā būtībā ir kopīga tēma,
kas caurvij visu vēsturi jau vairāk nekā 100 gadu garumā.
Un, protams, kad pēc Ādolfa Hitlera un NSDAP režīma un nacisma perioda pasaulē cilvēki saprata, ka labāk vairs nerunāt par
eigeniku - jo to, protams, aizstāvēja Ādolfs Hitlers savā rasu teorijas variantā -, viņi teica, ka mēs to saucam -
Džulians Hakslijs teica - mēs to saucam par transhumanismu.
Tas izklausās daudz progresīvāk, mazāk aizdomīgi līdzinās rasu doktrīnai, bet principā tās ir
programmas, ar kurām mēs šodien saskaramies jaunā veidolā.
Galu galā to visu pamatā ir eigēnika.
Otra komponente ir tehnokrātija .
Tas ir tas, kas 1917. gadā radās Ņujorkā un 30. gados kļuva par Technocracy Inc.
Un tie, manuprāt, ir divi dominējošie pamatjēdzieni - es nesaku, ka tie ir plāni, tie ir jēdzieni - tie galu galā
ir jēdzieni, kas paaudžu paaudzēs tiek izmantoti atkal un atkal un dažādos veidos un iepakojumos.
Taču galu galā tie ir noteicošie faktori kinētiskajā karadarbībā, kognitīvajā karadarbībā, pārmaiņās un traucējumos sabiedrības,
sociālajā un psiholoģiskajā līmenī, un tie nosaka laiku.
Tātad, ja vēlaties to sadalīt, tā ir eigēnika un tehnokrātija.
Protams, tagad tās ir divas kustības, kas galu galā ir vērstas pret cilvēkiem.
Cilvēki runā par cilvēku uzlabošanu tieši ar smadzeņu implantu palīdzību, jo viņi tiek pārvērsti par "stulbu masu".
Jūs redzat, ka cilvēki tiek apzināti pakļauti lietām, kas viņiem neder, piemēram, viedtālrunim, kas viņus pārvērš par "smombijiem",
lai viņiem piedāvātu risinājumu, kas galu galā ir pret viņiem.
Kādi cilvēki to virza uz priekšu?
Grūti, jā. Jūs nevarat ieskatīties attiecīgo cilvēku galvās un tikai spekulēt.
Taču no Svētajiem Rakstiem var daudz ko uzzināt.
Un galu galā tajā joprojām ir kaut kas no šī - jā, tagad cilvēki tā mēdz teikt - neofeodālisma vai neokoloniālisma.
Un es vienmēr saku, ka patiesībā tas ir tas pats koloniālisms un feodālisms, kas pastāvējis
vienmēr, tikai šīs kastas instrumenti ir mainījušies.
- Tātad, ko jūs varat darīt šodien, protams, attiecībā uz propagandu, mediju
manipulācijām, kas galu galā ir kognitīvais karš.
Galu galā parasti runa nav par ziņojuma saturu, bet vienkārši par informācijas daudzumu.
Ļoti maz cilvēku spēj noteikt prioritātes, ko viņi uztver un filtrē ziņas, kas ir svarīgi un kas nav svarīgi.
Tātad principā šīs kastas literatūra, kas ļoti atklāti raksta par to, ko tā plāno, vairākkārt runā par
labu feodālisma, t. i., izredzētības pašizpausmei.
Cilvēki arī mēdz teikt "zilās asinis", dižciltīgie, kas domā, ka ir pārāki par parastajiem iedzīvotājiem,
bet es vienmēr saku, ka viņiem nav tiesību valdīt.
Neviens nav, nekad nav bijis un nekad nebūs.
Visi ir vienlīdzīgi, un šie cilvēki acīmredzot to tā neuztver.
Jā. Tad alternatīvie mediji ļoti bieži runā par jaunu pasaules kārtību - autoritāras, centralizētas valdības nozīmē
-, ka atsevišķi klubi/klani aizkulisēs vienojas par dažādām lietām, lai pasaule no tām varētu gūt labumu.
Plašsaziņas līdzekļi, protams, to nodēvēja par sazvērestības teoriju.
Jautājums ir, kāds ir jūsu viedoklis par to? Kāds ir pareizais šobrīd?
Jā, es domāju, ka termins "sazvērestības teorija" ir saistīts ar CIP dokumentu, uz kuru es tikko atkal atsaucos šajā rakstā.
Protams, toreiz tas tika uzsākts, lai apklusinātu Džona F. Kenedija stāsta kritiķus - citiem vārdiem sakot, ikviens, kuram
bija kādas šaubas par oficiālo naratīvu, Vorena ziņojumu u. c., tika nosaukts par sazvērestības teorētiķi,
tātad principā tika mēģināts apklusināt citādi domājošos.
Tātad tas, protams, ir rāmējošs termins, gluži tāpat kā termins "koronas noliedzējs"
vai "korona noliedzējs" koronas krīzes laikā.
Tas nav jāuztver nopietni.
Turklāt uz to ir jāskatās šādi - sazvērestība ir likums, nevis izņēmums.
Ja es esmu darbinieks uzņēmumā un mani kaut kādā veidā uztrauc mans tiešais vadītājs, ko man darīt ar pieciem kolēģiem?
Es koordinēju un kaut kā mēģinu izveidot vienību, kas var vai nu kaut ko darīt, vai paust, ka jūs neesat viens.
To pat varētu saukt par sazvērestību.
Bet galu galā tā ir sadarbība.
Tātad sadarbība ir tas, kas mūs padara cilvēciskus.
Tā ir spontāna kārtība.
Ja mēs vēlamies kaut ko organizēt sabiedrībā, draugu lokā, tad mums ir arī spontāns pasūtījums, zvanot, kas mums var palīdzēt,
un tad mēs izveidojam nelielu grupu, lai kaut ko darītu.
Tātad šie cilvēki dara to pašu.
Un, protams, ir neskaitāmi apļi.
Daudzus no tiem mēs jau pazīstam.
Labi zināms ir Pasaules ekonomikas forums.
Man tas vairāk līdzinās mārketinga nodaļai, tā arī ir ļoti publiska.
Vēl ir Bilderbergu konferences.
Vēl ir Bohēmijas birzs.
Tur ir Le Cercle.
Ir daudz šādu institūciju, ideju laboratoriju, fondu, kur cilvēki tiekas nelielās grupās, lai pamatā veidotu darba
kārtību, kas seko eigēnikai un transhumānismam - plašākā nozīmē.
Un es to vienkārši saucu par sadarbību. Tā ir visparastākā lieta pasaulē.
Problēma, protams, ir tā, ka mēs kā normāli iedzīvotāji koncentrējamies uz citām lietām.
Lai mēs koncentrētos uz pozitīvo.
Ja mēs dibinām kooperatīvus, tad mēs vēlamies kooperatīvu, tad mēs vēlamies kaut ko mainīt draugu lokā,
iespējams, kaut ko darīt kopienā un vietējā padomē.
Tie ir pozitīvi aspekti.
Tā ir sadarbība grupas, kurā esat, labā.
Lai gan ir pilnīgi skaidrs, ka šīs aprindas, kas tiekas privāti, lai sadarbotos, parasti darbojas pret normāliem iedzīvotājiem.
Tāpēc, ka viņi virza darba kārtību, par kuru neviens no mums nav balsojis un par kuru mēs bieži vien neko nezinām, ja
vien aktīvi to nemeklējam, neizpētām un neiesaistāmies tajā.
Citiem vārdiem sakot, man tam nav nekāda sakara ar sazvērestību.
Tā lielākoties ir organizētā noziedzība.
Jo, ja man kā politiķim ir mandāts un man kā politiķim ir jāpārstāv tautas griba - ja jūs to tā saprotat
-, tad, protams, man būtu jāieklausās tautas gribā.
Bet ir labi zināms Prinstonas pētījums, ko es vienmēr labprāt pieminu, kas veikts 2017. gadā - šķiet, vai
2015. gadā - un kurā analizēta korelācija starp vēlētāju gribu un reālpolitiku, un tā ir nulle.
Tolaik virsraksts kādā ASV izdevumā vēstīja: "Amerika vairs nav demokrātija, Eiropai jāuzmanās no tā, kas nāk.".
Tātad jūs varat to saukt par sazvērestības teoriju, bet tie ir tikai cilvēki, kas vai nu aktīvi iesaistās
propagandā, vai arī vēlas mūs diskreditēt ar tās palīdzību.
Vai arī tie ir cilvēki, kas nav iedziļinājušies un cenšas plašākā nozīmē saprast, ko nozīmē sadarbība, ja tu domā, ka
esi kastā, kurai pieder vai vismaz kontrolē lielāko daļu ražošanas līdzekļu, tehnoloģiju, rūpniecības.
Tāpēc, jā, es par šo terminu smejos.
Es to neuztveru nopietni.
Nu, fakts ir tāds, ka šī kasta arī savā starpā nav "zaļa", jo vara viņus vilina ņemt sev arvien
vairāk un vairāk - vienmēr es esmu tas vienīgais.
Kā tas vispār turas kopā?
Kā jūs varat iedomāties, ka, šķiet, ir plāns, pēc kura viņi ir vadījušies paaudžu paaudzēs, lai gan viņi nav
spējīgi reāli sadarboties - kā tagad, piemēram, kopienas līmenī, kad viņi vēlas kaut ko darīt ciemata labā.
Kā jūs to varat iedomāties?
Kā šāda kohēzija darbojas?
Vadībā cilvēki mēdz teikt, ka vadība ir politika.
Tātad jūs izveidojat aizsargbarjeras, un principā tas ir kaut kas līdzīgs transhumānismam, eigēnikai vai tehnokrātijai.
Citiem vārdiem sakot, jūs virzāties vienā virzienā, pamatojoties uz naratīvu, ideoloģiju, koncepciju.
Protams, starp tām ir krustojumi un šķēršļi.
Protams, ir arī iekšēji konflikti.
To ļoti labi var redzēt Amerikā, kur ir konservatīvais bloks, ko tolaik veidoja Džordžs Bušs, Diks Čeinijs un tā tālāk.
Un visa šī kliķe ir konservatīvais varas bloks un ģimenes klans, kas Amerikā ir bijis pie
varas vairāk nekā 100 gadus - jo īpaši Bušu ģimene.
Un tad, protams, ir demokrātiskāk orientētais varas bloks - piemēram, Baidens (tagad jaunākais), Džordžs Soross un
Bils Geitss, tie ir šī kreisā spārna burbuļa finansētāji.
Pašlaik pie varas ir konservatīvie.
Tad mums ir tādi finansisti kā Pīters Tīls, kurš sevi uzskata par liberāli konservatīvu.
Protams, notiek iekšējā cīņa par varu, jo galu galā runa ir par to, kurš sēž pie galda un kuram ir noteicošā loma
jaunajā pasaules kārtībā vai pašreizējā valdošajā sistēmā.
Tāpēc starp tām noteikti pastāv konflikti.
Taču ļoti konsekventa ir tā, ka jūs vienmēr darbojaties, pamatojoties uz darba kārtību.
Citiem vārdiem sakot, ka lietas vienmēr virzās tehnokrātijas virzienā.
Tagad to var redzēt arī Vācijā.
Principā nav svarīgi, kas ir pie varas, pat tagad, pēc vēlēšanām.
Turpinās darbs pie zaļās ekonomikas ar CO2 izsekojamību un emisiju tirdzniecību.
Nekas no tā netiks atcelts vai mainīts.
- Gluži pretēji, tagad ir ieviesta pilna laika biometriskā uzraudzība ar E-ID un
digitālo pilsoņu maku un līdzīgiem instrumentiem.
Iemesli: Mums tagad ir šī migrācijas krīze, mums ir jāveicina iekšējā drošība un labāk jāorganizējas.
Tāpēc tagad mēs ieviešam biometriju un e-identifikāciju, lai novērstu krāpšanu vēlēšanās u.c., gluži kā Amerikā, bet
iepriekšējā valdība ieviesa tādu pašu sistēmu, tādu pašu biometriju, tādu pašu masveida
uzraudzību, jo bija cits potenciālais risks, proti, vīruss.
Tad tika teikts, ka mums steidzami nepieciešama biometriskā uzraudzība, 2G vai 3G izsekošana un QR
kodu distopija veselības un globālās veselības jomā.
Tātad galu galā jums ir tas pats modelis, tas nemainās.
Principā mainās tikai mārketinga instruments.
Kā to kaut kādā veidā padarīt iedzīvotājiem pieņemamu.
Tas nozīmē, ka dažādām grupām, lai gan tās nav "zaļas", ir kopīgs mērķis.
Man ir sajūta, ka viņi vēlas pēc iespējas vairāk atņemt normāliem iedzīvotājiem.
Lai tas būtu izziņas, lai tas būtu materiāls, lai to paturētu sev.
Vai tie ir privātpersonas, ģimenes vai lielas korporācijas?
Kādas izskatās šīs varas struktūras?
Ak, Dievs, cik gara būs šī lekcija?
Ir milzīgs tīkls, uz to nevar precīzi atbildēt.
Tātad, no vienas puses, protams, ir ģimenes klani, piemēram, Buši, kas principā jau 100 gadus ir izpletuši spārnus
Amerikas politikā, uzkrājot resursus, un principā ir noziedzīgs klans, kas nāk pie varas vai laiku pa laikam ir bijis pie varas.
Kenediji nav daudz labāki.
Viņi pelnīja naudu ar opija, ieroču un alkohola kontrabandu un tur uzauga.
Tas ir viss ASV austrumu piekrastes reģions, kas pamatā balstās uz Austrumindijas kompānijas un opija tirdzniecības pēctecēm.
Plašsaziņas līdzekļos var viegli izlasīt, ka Hārvardu, Prinstonu un visas šīs
universitātes būtībā ir dibinājuši bijušie opija baroni.
Un Kenediji no tā neizkļūst.
No vienas puses, noteikti ir šie ģimenes klani.
No otras puses, ir tādi tīkli kā Bilderberga konference.
Protams, ir interesanti, ka, no vienas puses, ir Džordžs Soross, Pīters Tīls vai Ēriks Šmits, kuri
principā ļoti publiski pārstāv pretējas ideoloģijas.
Viens no tiem ir kreisā spārna demokrātiskais - bijušais Google boss Ēriks Šmits - un otrs ir labējais
liberāli konservatīvais labējais - Pīters Tīls (Peter Thiel).
Tādējādi viņi ir diametrāli pretēji viens otram publiski un plašsaziņas līdzekļos, bet pēc tam tiekas
Bilderberga konferencē, kur abi ir vadības komitejas locekļi.
Tas nozīmē, ka tur tiek apspriests kaut kas cits, nevis tas, ko mēs redzam medijos, kur, iespējams, lielākā daļa
no tā ir tikai priekšnesumi vai arī cilvēki publiski cenšas nodrošināt sev vēlētāju daļu vai varu.
- Kamēr kaut kas tāds kā digitalizācija un transhumānisms joprojām tiek īstenots otrajā plānā, un cilvēki sadzīvo ļoti labi.
Tātad šie cilvēki parasti ir draugi arī privātajā dzīvē.
To vienmēr var redzēt Bundestāgā, kad tiek runāts, ka mēs strīdamies sarunu šovā -
kaut kā zaļie pret CDU un kreisajiem un AfD.
Un beigās viņi stāv kaut kur pie paneļa, smejas un kopā izklaidējas.
Būtībā tas ir klubs.
Un tas, kas mums tiek rādīts publiski, parasti ir kaut kas līdzīgs ziepju operai.
Jā. Jūs esat ļoti spēcīgs šo lietu popularizēšanā.
Kā panākt, lai cilvēki jūs uzklausa?
Pirmkārt, es negribu, lai mani kāds klausās.
Patiesībā es vēlos, lai cilvēki ieklausās sevī un savā intuīcijā, savā iekšējā balsī un savā sirdsapziņā.
Jo, kā jau es teicu iepriekš, nav tiesību valdīt.
Nevienam arī nav jāpasūta nekas, kas diktē jums vai man.
Vienīgais, kam vajadzētu būt mūsu dzīves vadmotīvam, ir mūsu personīgā realitātes izpratne.
Un tas katram pašam ir jāizlemj ļoti subjektīvi.
Citiem vārdiem sakot, es pamatā apkopoju informāciju, tad daru to pieejamu - un, pats galvenais, ar visiem avotiem, kurus
izmantoju, lai nonāktu pie saviem secinājumiem -, lai jūs kā lasītājs varētu to saprast pats un pēc
tam izlemt, vai jūs nonākat pie tāda paša secinājuma.
Man tie kopumā šķiet ļoti loģiski, un es nesaprotu, kā jūs varētu izdomāt ko citu.
Taču katrs var brīvi izlemt pats.
Es negribu, lai cilvēki man ticētu.
Sliktākais, ko jūs varat darīt, ir vienkārši pieņemt un pielāgot viedokļus un ticēt jebkuram.
Jums vajadzētu klausīties tikai sevī.
Un, manuprāt, ir svarīgi, lai mēs lietotu pareizos terminus.
Tāpēc, ja es sevi nosaucu par sazvērestības teorētiķi, sazvērestības teorētiķi vai ko
tamlīdzīgu, protams, es daru cilvēkiem pakalpojumu.
Šos terminus manos tekstos jūs neatradīsiet.
Jo vienmēr runa nav par sazvērestībām, bet gan par organizēto noziedzību.
Un pamatā ir ļoti vienkāršs teikums: "Sekojiet naudai".
Tātad jūs sekojat naudai, kā to darītu jebkurš detektīvs, jebkurš inspektors, kurš vēlas atrisināt noziegumu.
Es daru to pašu.
Un jebkuru no maniem rakstiem var iesniegt tiesā, un jums ir labas izredzes uzvarēt, jo principā viss ir pierādīts.
Un nevis ar kāda XY kunga, kurš reiz no kāda dzirdējis, ka tas tā varētu būt, video YouTube, bet gan
parasti ar UNESCO, CIP u.c. dokumentu oriģināliem.
Tad jūs varat izlasīt, ko šie cilvēki patiesībā dara un raksta, ko viņi paziņo, ko viņi retrospektīvi atzīst un
atzīst - kas bieži vien notiek tikai gadu desmitiem vēlāk.
Tāpēc jums ir arī jāizmanto pareizie termini.
Tāpēc es lietoju tādus terminus kā novērošanas ekonomika .
Principā tā ir ne tikai pilna laika uzraudzība, bet arī naudas pelnīšana ar pilna laika uzraudzību.
Galu galā lielie tehnoloģiju uzņēmumi, kas iegūst mūsu laika zeltu - datus -, protams, pelna no tā milzīgus naudas līdzekļus.
Tomēr viņi šos datus nodod arī valdībai vai slepenajiem dienestiem.
Tas, savukārt, dabiski dod viņiem piekļuvi atsevišķiem ķeceriem, neticīgajiem kritiķiem, kuri
kaut kādā veidā deleģitimizē sevi pret valsti.
Citiem vārdiem sakot, tas ir ļoti neveselīgs tīkls.
Benito Musolīni to tolaik raksturoja kā ideālu fašisma formu: "Korporātisms.
Kad valsts un korporācijas saplūst neveselīgā varas struktūrā." Un tas ir tieši tas, kas mums ir.
Tāpēc šī varas struktūra ir tik milzīga, mulsinoša un arī grūti norobežojama, jo principā politika jau sen vairs neko neizlemj.
Principā pārnacionālas organizācijas, to pārstāvji, ideju laboratorijas un kaut kas tāds kā ANO, kas pēc tam mums piedāvā
programmu 2030. gadam un ilgtspējības mērķus, par kuriem neviens no mums nav balsojis, bet kurus pēc tam īsteno un
ievieš attiecīgās valsts valdība, jau ilgu laiku pieņem lēmumus.
Principā tas ir pretrunā iedzīvotāju gribai, kuri nebalsoja par un kuriem nav nekāda teikuma šajā jautājumā.
Tāpēc, manuprāt, politika ir tikai izpildvara pārnacionālai struktūrai, ko sauc nevis par
pasaules valdību, bet gan par globālo pārvaldību.
Un kādā brīdī tas noteikti novedīs pie arvien spēcīgākas globālās pārvaldības struktūras.
Vēlākais, kad mums būs jāmaksā ilgtspējības nodoklis ANO, par ko jau ir runāts.
Taču valstu valdības, protams, turpinās pastāvēt.
Jo tieši to jūs redzat.
Tā es varu simulēt demokrātiju un balsošanu un vēlētājiem radīt sajūtu, ka viņi piedalās, bet galu galā tā nav taisnība.
Tātad tas nozīmē, ka, iespējams, neeksistēs tā bailīgā vienotā pasaules valdība, kas sēdēs kaut kur Ženēvā
vai Ņujorkā, bet gan šīs apakšvienības, kas mums jau ir?
Tieši tā, tas arī nav pārdošanā.
Tātad, ja es vēlos turpināt plašsaziņas līdzekļos prezentēt demokrātijas modeli un apgalvot, ka tā ir visu laiku labākā
demokrātija, tad, protams, es nevaru apgalvot, ka mums šeit tagad ir pasaules valdība, ka ir astoņi vecāka gadagājuma kungi,
kas tiekas aizmugurējā istabā un lemj visas pasaules vārdā.
Protams, tas nav iespējams. Cilvēki to, protams, arī zina.
Tāpēc, protams, arī turpmāk pastāvēs nacionālās valdības, taču vienmēr būs jauni instrumenti, kas
pieprasīs un nodrošinās pārnacionālo suverenitāti.
Tāpat kā šis PVO līgums, kas, protams, nodrošina to, ka veselības aprūpes jomā vairs ne valstu valdības, bet gan
pārnacionāla konstrukcija diktē, kas notiek atsevišķās valstīs.
Jā.
Kā jūs domājat, kāpēc cilvēki ar to samierinās?
Arvien vairāk cilvēku apzinās, ka viņi ir neapmierināti ar savām valdībām, un, iespējams, pat atzinīgi
vērtētu jaunu sākumu un pat piekristu pasaules valdībai.
Jā, ir pārsteidzoši daudz cilvēku, kuri domā, ka tas nav tik slikti.
Taču parasti tie ir cilvēki, kas neiedziļinās sīkāk.
Ikviens, kurš sevi uzskata par demokrātu - īpaši tagad Šveicē, par tautas demokrātu -, vēlas ietekmēt savu kopienu.
Tas nozīmē, ka viņš vēlas izteikties, izteikties, izvirzīt savus argumentus - par un pret -
un pēc tam kaut kādā veidā panākt vienprātību.
Tā patiesībā ir demokrātija.
Tas ir process, bieži vien arī konflikts, diskusija, diskurss, kas kaut kur ir jāatrisina.
Un, protams, tas nenotiek.
Es domāju, ka daudziem cilvēkiem nav īsta pārskata, jo viņu parastajā darba dzīvē tam vienkārši nav laika.
Kam ir laiks pavadīt četras, sešas vai astoņas stundas vakarā, lai kaut ko pētītu, ja tas nav labi izklāstīts grāmatā?
Kad uz ielas runājat ar cilvēkiem, rodas sajūta, ka visi kaut kā iet līdzi, ka viņi ir
latenti neapmierināti, bet neko īsti nedara.
Plašsaziņas līdzekļi mums stāsta, ka tādi ārštata žurnālisti kā jūs un es veido ne vairāk kā 20 % no iedzīvotāju skaita.
Vai tas tiešām tā ir?
Nē, es to tā neuzskatu.
Man vienmēr patīk minēt piemēru par referendumiem Šveicē - toreiz par koronavīrusu un Kovid likumu.
Notika pirmais referendums, kurā sākotnēji likums tika noraidīts.
Es aplūkoju šīs prognozes - vai prognozes - un kādā brīdī, manuprāt, rezultāts bija šāds: 47 procenti noraidīja
šo likumu, kas tad nozīmēja, ka tas tomēr tika pieņemts.
Taču 47 % iedzīvotāju jau pirmajā referendumā nobalsoja pret šī režīma - uzraudzības
izsekošanas un galu galā kontroles sistēmas - ieviešanu.
Un es uzskatu, ka plašsaziņas līdzekļos šis kritiskais burbulis tiek atspoguļots pilnīgi pārspīlēti.
Jo, protams, jums ir jādod cilvēkiem sajūta, ka viņi ir tā dīvainā, trakā, kritiskā
iedzīvotāju daļa un ka viņi ir absolūts mazākums, jā.
Tad jūs jūtaties bezspēcīgs.
Protams, tas rada bezspēcības un bezpalīdzības sajūtu un nodrošina to, ka cilvēki turpina sēdēt mājās apātiski uz
dīvāna un, protams, ir neapmierināti, ka neko nevar izdarīt.
Bet es to redzu pavisam citādi, jo, kā jau teicu, atrodoties pilsētā, analogajā telpā un runājot ar cilvēkiem, diezgan reti
gadās sastapt kādu, kurš patiešām domā, ka viss ir labi, kurš ir patiesi sajūsmināts par Vācijas valdību, Amerikas valdību, vai
tas būtu Tramps, vai tā būtu pirms viņa, vai Šveices valdība.
Pubā, krogā, vilcienā jūs diez vai sastapsiet kādu, kurš būtu pilnīgi aizrautīgs.
Mans novērojums ir tāds, ka cilvēki, kurus jūs satiekat un kuri patiešām pozitīvi par to izsakās, ir mazākumā.
Tas ir 20, 18, 25, 15 procenti, atkarībā no tā, kur jūs dodaties, varbūt pat 30 procenti.
Taču es uzskatu, ka tas ir mazākums.
Un es uzskatu, ka 60, 70 procenti iedzīvotāju ir sapratuši, ka viņus krāpj, ka tā ir
fasāde un ka šī neapmierinātība ir ļoti liela.
Es uzskatu, ka no tiem - sauksim par 60 vai 70 procentiem - liela daļa šī bloka pārstāvju vēl nav
pietiekami pārliecināti, lai to publiski paustu.
Jo, protams, ir bailes, ka par to uzzinās darba devējs, ka tev būs neizdevīgi strādāt, ka tev vairs neļaus
iestāties tenisa vai šaušanas klubā, ka draugi tevi uzskatīs par trūcīgo, kam ir kādas dīvainas teorijas.
Taču, manuprāt, ja par to runā atklāti - un tāda ir mana pieredze -, ātri vien saproti, ka daudzi cilvēki ir ļoti kritiski.
Svarīgi ir nelietot valdošās kastas, propagandas aparāta ieteiktos terminus.
Tāpēc nerunājiet par klimata pārmaiņām, ja kāds ar jums runā par klimata pārmaiņām, runājiet par vides aizsardzību.
Kad kāds runā par kapitāla uzkrāšanu un tādiem ļauniem miljardieriem kā Elons Masks, runājiet par tādiem ļauniem
miljardieriem kā Soross un Geitss, kuri arī galu galā noziedzīgi organizē un sadarbojas, lai
ieviestu lietas, par kurām neviens no mums nav balsojis.
Un mēģiniet aprakstīt lietas ar atbilstošākiem terminiem.
Runa nav par sazvērestības teorijām, bet gan par organizēto noziedzību un pētniecisko žurnālistiku, tā ir kriminoloģija.
Uzraudzības valsts ne vienmēr ir saistīta ar uzraudzības valsti, bet gan ar uzraudzības ekonomiku, jo tā ir
ļoti cieša mijiedarbība starp korporācijām un valsts aparātu un slepenajiem dienestiem.
Tātad, ja jūs mēģināsiet uzrunāt cilvēkus ar pareizo vārdu krājumu, jūs varēsiet ļoti
konstruktīvi runāt arī ar otru pusi - ar komatiem -.
Es pati to atkal un atkal piedzīvoju, kad runāju ar cilvēkiem, kurus varētu raksturot kā pilnīgi "woke" vai "no pilnīgi pretējā
krasta", bet kuri spēj ar mani par to lieliski sarunāties, jo es arī esmu par vides
aizsardzību, un nevienam nepatīk mikroplastmasa pārtikā.
Es arī neatbalstu tādus supermiljardierus kā Masks, Soross vai Geitss, kuri ar savu naudu var nopirkt tik lielu
ietekmi, ka Amerikā un Āfrikā nogalina cilvēkus ar narkotikām, izmantojot kampaņas, kas būtībā ir tikai kaitīgas.
No sterilizācijas līdz nāvei, viss, kas noticis pagātnē.
Tāpēc, ja jūs vienkārši mēģināt uzrunāt cilvēkus - un es domāju, ka ikvienam ir jāpaskatās uz sevi -, jo,
protams, daudzi cilvēki joprojām ir ļoti vīlušies koronavīrusa krīzē, savos kaimiņos, savā darba devējā.
Bet, ja esat mazliet labāk informēts un jums ir mazliet lielāka izpratne nekā citiem, un esat redzējis šīs lietas
cauri, tad jums ir arī atbildība mazliet piekāpties un būt saprātīgāks, un tomēr vērsties pie cilvēkiem.
Tā kā mēs esam viena suga, mums kaut kādā veidā ir kopīgi jāizmanto šis biotops.
Un, ja mēs turpināsim dalīties starp par un pret Korūnu, par un pret migrāciju, par un pret Trampu, pret Trampu un Mercu un
BlackRock Vācijā. Jo vairāk šādu šķelšanos veicinošu naratīvu tiek ienests sabiedrībā, jo vairāk mums ir
jātiek galā pašiem ar sevi un ar horizontāliem konfliktiem.
Kaut gan problēma - kā mēs to redzējām 2008. gadā, kad notika kustība "Occupy Wall Street" - ir pašā augšgalā.
Un pēdējā reize, kad cilvēki kopā, pa labi un pa kreisi, pacēla acis, bija Occupy Wall Street.
Bija vērojams liels impulss visā spektrā, un cilvēki atzina, ka tās ir centrālās bankas: Tās ir centrālās
bankas, tās ir lielās bankas, kuras mums ir jāglābj ar mūsu naudu, ar mūsu nodokļiem miljardos.
Un viņiem nebija šī horizontālā konflikta.
Un pēc tam, īpaši Amerikā, atkal sākās Tējas partijas kustība un tas, kas kļuva par progresīvo "woke" .
Un atkal - cilvēki ir horizontālā konfliktā un sit viens otram pa galvu, tā vietā, lai reāli
risinātu problēmu, kas parasti ir vērsta uz augšu.
Jā.
Un cik lielā mērā mēs tagad esam šī procesa varā, vai arī varam sevi aizstāvēt, apbruņoties pret to, kas ar mums tiek darīts?
Mēs tam piekrītam un tāpēc piešķiram viņam pilnvaras.
No otras puses, ja mēs sev atņemam varu, tad mēs atņemam viņiem šo varu - šīs iespējas, tā sakot.
Jo vairāk cilvēku to dara, jo lielāks un plašāks kļūst šis process.
Ko jūs iesakāt cilvēkiem darīt?
Vispirms, protams, ir jāsaprot, ka, jo vairāk propagandas, jo vairāk apšaubāmu, šizofrēnisku
naratīvu tiek mests telpā, jo vairāk sašutuma vadības.
Tātad šodien ir tēma A, jums par to ir jābrīnās.
Nākamajā dienā ir tēma B, tāpēc jums ir jābūt sašutušiem.
Jo vairāk tas notiek, jo vairāk tas liecina, ka ziloņkaula tornī valda zināma panika, jo, protams, uzticība
politikai un valstij ir kritusies jau gadu desmitiem.
Uzticība sabiedriskajām raidorganizācijām krītas.
Vēlētāju aktivitāte krītas un samazinās.
Citiem vārdiem sakot, arvien vairāk cilvēku acīmredzami saprot, kas viņus pārvalda un ka tam nav
daudz sakara ar demokrātiju, ir vīlušies un novēršas.
Un, protams, lielākā daļa cilvēku to dara ar zināmu agoniju - citiem vārdiem sakot, ar vilšanos -, lai viņi
vienkārši vairs nevēlētos ar to nodarboties, bet pievērstos savai privātai dzīvei, lietām, kuras viņi var ietekmēt.
Un tas patiesībā ir pareizi.
Ja es nestrādātu žurnālistikā, es bieži vien šos materiālus neskatītos, jo bieži vien
groteskārais stāstījums vienkārši apvaino jūsu inteliģenci.
Taču patiesībā jums ir jākonsultē cilvēki, kā to atzīt: Mēs esam vēl vairāk!
Tātad, ja ņemam valdības un tās policijas vai civildienesta apstākļus un salīdzinām tos ar iedzīvotāju skaitu šajā valstī,
tad redzam milzīgu neatbilstību starp valsts aparātu, sistēmu vai kā to vēlies nosaukt, un iedzīvotājiem, kuriem faktiski ir vara.
Tā patiesībā ir arī demokrātijas ideja, ka suverēns lemj.
Šī sajūta ir īpaši izteikta Šveicē.
Un ļoti ātri rodas sajūta, ka federālā valdība jums kaut kā diktē, ja jums to nelūdz.
Tagad mums ir šie ES pamatnolīgumi, kas nozīmē: "Viņi mēģina kaut kā apiet referendumu, un tas nav jāiesniedz Valsts padomei."
Tu mēģini kaut kā no tā izkļūt.
Un cilvēkiem vienkārši aktīvi jāpiedalās.
Demokrātija ir process. Ja jums jau tas ir "labākais modelis" - un tas, iespējams, ir viens no labākajiem modeļiem, ko mēs zinām
un kas mums ir, kā arī mums ir zināma praktiskā pieredze -, ja jūs vēlaties iesaistīties un aktīvi panākt kaut kādu pozitīvu
rezultātu, tad jums ir jāiesaistās, un tas ir jādara uz vietas.
Jo Federālo padomi Bernē nevar ietekmēt no Kūras.
Tomēr tas, ko jūs varat darīt, ir panākt, lai pašvaldības administrācija jūs
uzklausītu, sniegtu savu ieguldījumu un noteiktu toni.
Un, ja to dara pietiekami daudz pašvaldību un pietiekami daudz pašvaldību vadītāju rīkojas kantonā, un
kantons rīkojas Bernē, tad jums ir iespējas kaut ko mainīt.
Corona noteikti būtu bijis pavisam citādāks, ja nebūtu tik daudz brīvu plašsaziņas līdzekļu un tik daudz opozīcijas.
Tāpēc esiet aktīvs, piecelieties no dīvāna un neņemiet krīzi kā mākslas filmu.
Tā ir mūsu visu dzīve, un mēs varam to veidot, jo nākotne nav iepriekš noteikta, to var mainīt jau tagad.
Jā, liels paldies par jūsu novērtējumu un dalīšanos ar mums savās zināšanās.
Vai jums ir vēl kaut kas, ko gribētu teikt klausītājiem noslēgumā?
Jā, tas bija gandrīz noslēguma paziņojums, bet jums ir jāsaprot, ka jūs paši esat spēks,
pārmaiņas, pozitīvā nākotne un ka dzīve ir skaista.
Dzīve ir skaista, un viss pārējais, par ko cilvēki cenšas mūs pārliecināt, - vai tās būtu bailes, vai viņi
vēlas, lai mēs baidītos no kariem, bailēm no digitalizācijas utt. - tas viss ir dominēšanas līdzeklis.
Dzīve ir skaista.
Jums jādzīvo motivēta, laimīga, piepildīta dzīve kopā ar ģimeni, ar vietējo vidi, kas jums ir, un nekādā gadījumā neļaujiet sevi
iedzīt baiļu vai agonijas attieksmē, kurā mūs grib iedzīt plašsaziņas līdzekļi - propagandas aparāts,
jo tad viņi galu galā jau ir sasnieguši savu mērķi.
Tāpēc nākotne nav jāprognozē, bet gan jāveido, kā reiz teica Antuāns de Sent-Ekziperī.
Un es uzskatu, ka tas ir jādara, esot aktīvam un dzīvojot laimīgu dzīvi, jo laimīga dzīve ir īsta revolūcija.
Liels paldies par šo interviju. Visu to labāko, Regenauera kungs.
Paldies par uzaicinājumu.