Онда видиш да сви имају исту агенду.
Међутим, то не значи да не може изазвати рат.
Нажалост, рат је најбољи посао за владајућу класу.
Оно што нам се јавно представља обично је нешто попут сапунице.
Ако желим да наставим да промовишем модел демократије у медијима и тврдим да је то најбоља демократија икада, тешко да могу да
кажем да сада имамо светску владу, која је у основи осам старих господа који се састају у
задњој соби и затим доносе одлуке за цео свет.
Наравно, то није могуће.
Зато се активирајте, устаните са софе и немојте кризу конзумирати као да је играни филм.
То су сви наши животи, и ми их можемо обликовати, јер будућност није предодређена; још увек је можемо променити сада.
Данас сам путовао у Швајцарску да разговарам са једним посебним човеком.
Он је неко ко познаје и детаље и ширу слику, и ко може да повеже различите аспекте у једну заједничку нит.
Рођен је 1978. године и музичар је, аутор различитих књига, оперативни менаџер, радио
водитељ, предузетник и консултант за менаџмент.
Он је живео и радио у 20 различитих земаља, говори пет језика и успут је стекао свеобухватно разумевање света.
Он није неко ко само понавља туђа мишљења или одржава нарације, већ сам долази до суштине ствари.
Добродошли данас у Студио Чу, Том-Оливер Регенауер.
Хвала вам пуно на позиву. Да, молим.
Данас расправљамо о теми "структуре власти" или "ко влада светом?".
Моје прво питање – хајде да почнемо са глобалном ситуацијом – поново има рата у свету, у
Украјини, у Појасу Газе, у Јемену, и сви се наоружавају.
ЕУ је сада поново одлучила да уложи 150 милијарди да би успоставила производне капацитете за оружје и логистику.
Истовремено, постоје тензије између главних сила, САД, Русије и Кине, које се изузетно повећавају.
Али Европа, Блиски исток, Индија, Пакистан, Иран – свуда влада немирно стање.
И истовремено, трчимо ка врхунцу доба машина.
Све што се може дигитализовати биће дигитализовано – од новца, централних дигиталних валута, до вештачке
интелигенције, која ће на крају продримати све и свакога.
Чули смо за имплантате у мозак који људе претварају у врсту киборга – у човека-машину или
машину-човека, ако је уопште још увек реч о људском бићу.
И моје прво питање вама је: да ли су ова дешавања случајна и независна једна од
других, или иза њих стоји нека агенда или план?
То увек зависи од ваше перспективе.
Ја то увек зовем – или људи воле да то зову – поликризом .
Дакле, с једне стране, постоји технолошки аспект који се креће ка трансхуманизму или који, у
принципу, произилази из технократског покрета.
Почело је 1917. године на источној обали САД покретом техникратије , који се затим – ако га пратите у детаље –
развио у индустрију дигитализације, платформску економију или индустрију надзора – у зависности од тога како то опишем.
То је свакако технолошки аспект.
С друге стране, наравно, постоји војни аспект, односно војно-индустријски комплекс – како кажу.
Рат никада није нестао. Дакле, није као да је сада поново рат. Увек је био рат.
Верујем – ако се добро сећам – да је од оснивања САД било 17 или 14 година без рата.
Па, то много говори.
Дакле, заправо имамо ситуацију 5G ратовања, односно ратовања пете генерације.
И није реч само о кинетичком ратовању , већ и о когнитивном ратовању , о којем се такође често говори.
НАТО има свој веб-сајт под називом NATO Innovation Hub.
Ту на сцену ступа когнитивни рат.
И то нас врло брзо враћа на аспект технологије, јер смо сви упознати са оним што ја увек зовем "смомбији" –
комбинацијом паметног телефона и зомбија – који шетају улицом.
Већина људи је заокупљена својим паметним телефонима, чак и када шетају пса или воде дете у шетњу.
А то је само инвазивна технологија.
И то природно утиче на наш мозак, наше физичко стање и такође на ментална стања људи.
Зато имамо оно што је познато као епидемија изолације.
Тако људи постају све усамљенији, фокусирајући се на овај шарени, дигитални свет, који ја зовем
"Трумен Шоу", баш као и књига – то је последња.
Па, заправо је тешко кратко одговорити на то питање.
Јер је то тако широка агенда овог 5G ратовања, која – с једне стране – јасно креће у правцу кинетичког
ратовања и тиме такође доноси поремећаје у глобалној економији и глобалном монетарном систему.
Са друге стране, постоји веома јака компонента когнитивног ратовања, у којој се ради на свим фронтовима.
Са стране НАТО-а, са стране великих технолошких компанија, а такође и, на пример, у ширем облику трансхуманистичке
агенде, где брзо долазимо до Neuralink-а или сличних ентитета.
Где компанија Илона Маска жели да направи имплантате у мозак и повеже их са вештачком интелигенцијом и облаком.
То је био-дигитална конвергенција, односно спајање човека и машине у ширем смислу.
А онда, наравно, у неком тренутку се поставља питање: у којој мери си и даље човек?
Па, то је веома сложено питање, на коме бих могао лако да одржим двочасовну предају.
Дакле, тешко је дати кратак одговор.
Међутим, да бисмо то разложили, стварност је да смо усред поликризе и да ћемо се
вероватно суочити са поремећајима невиђених размера.
Питање је колико брзо се ове промене дешавају и на који начин су поремећајне ?
Дакле, ова дигитализација – или технократски трансхуманизам – сигурно ће бити постепен процес, постепена
промена која ће захтевати генерације да се укорени.
Друго се може догодити много брже – кинетички рат – када, у принципу, одлучујућа ватра није усмерена на право место и онда
може изазвати велики пожар – било да је то на Блиском истоку или да је сценарио Тајван, Кина, САД, или да су у питању Русија,
НАТО, Украјина. Дакле, сигурно се суочавамо са поремећајним временима и, нажалост, вероватно и са временима рата.
Вратимо се на национални ниво.
Постоје ове сукобљене нације: САД, Русија, Кина.
Да ли сви служе различитим агендама или је то у суштини иста ствар?
Из више перспективе, увек ово називам 2Д, 3Д или 4Д нивоом политике или геополитике.
На 2Д нивоу видимо стварне конфликте – сада, наравно, између Украјине и Русије – у којима људи гину,
превише људи, у кинетичком рату који се заиста води.
На вишем нивоу, 3Д нивоу, такорећи, постоје институције као што су УН или Банка за међународна поравнања у Базелу.
И ако погледате историју Првог или Другог светског рата, на пример, управо у тим
институцијама и организацијама се воде преговори.
Дакле, тамо где нема рата, где се релевантни доносиоци одлука састану и затим виде шта могу да ураде.
То значи да, из угла обичног радног члана становништва који води рат, то, наравно, тако изгледа, а такође је
и да постоји кинетички сукоб и да постоји претња ратом.
Кина, Америка, да у Украјини постоји ратно стање.
С друге стране, међутим, треба напоменути да су се све ове 193 државе чланице УН обавезале на
Агенду 2030 и стога је подржавају и спроводе.
Ово се може јасно видети у чињеници да Америка тренутно уводи Palantir, "имиграциони ОС", односно оперативни систем за
миграције, који у суштини акумулира невиђену количину података, обавља спајање великих података и тиме
чини да прозиран грађанин делује готово привлачно.
То је много горе од тога.
Дакле, све – од фитнес тракера до паметних телефона – све што је доступно у погледу података се "обједињује", а
затим се, у принципу, примењује кроз тему миграције на такав начин да се проблем миграције реши.
Исто се сада дешава и у Немачкој, наравно, где кажу да сада добијамо дигитални идентитет и дигиталне новчанике .
Затим ће нам бити потребне одговарајуће платне картице за мигранте.
Ово ће онда све бити беспрекорно праћено, а Русија ради потпуно исто.
Пре два дана стигли су извештаји да је миграција сада и у Русији врућа тема дебате, да се и тамо уводи дигитални идентитет
и да ће дигитални новац бити уведен у виду дигиталних рубаља.
Дакле, у принципу, агенда тече глатко – ако погледате 17 циљева одрживости и затим одговарајуће подциљеве.
Посебно је тачка 16 веома занимљива јер се бави институцијама и тако даље.
Онда видиш да сви имају исту агенду.
Међутим, то не значи да не може изазвати рат.
Нажалост, рат је најбољи посао за владајућу класу.
С једне стране, у наоружавању, где корпорације могу да се обогате баш као што су то раније чиниле у
фармаколошко-дигитално-финансијском комплексу промовишући наоружавање, ReArm Europe , итд. са фон дер Лејен.
То су милијарде, стотине милијарди, које потом текну у те корпорације и у надувену
инфраструктуру берзе и растуће цене акција.
С друге стране, рат сам по себи је, наравно, добар посао за људе на трећем нивоу изнад.
С једне стране, они могу увести ствари које никада не би биле могуће у нормалном миру.
У рату и у љубави све је дозвољено, и нажалост, тако је.
У рату могу да спроведу ствари које би иначе никада не би биле изводљиве, видети финансијски
систем Бретон Вудса после Другог светског рата.
Или, прецизније, то је било два дана пре краја званичног Другог светског рата, када се већ
преговарало о новом глобалном финансијском систему.
– Што такође показује да је ово очигледно био приоритет.
Не да би рат престао и умирање стало, већ да би се овај систем увео; Бретон Вудс и с њим садашњи глобални
финансијски систем и, од тога – ово се мора посматрати на вишем нивоу – такође Банка за међународна поравнања (BIS).
Док рат бесни, посланици и представници ових земаља састају се у веома хармоничној атмосфери и одржавају своје седнице
одбора, на којима одлучују и планирају потпуно другачија питања:
Шта радите током и после рата, и ко зарађује највише?
Могу да вас упутим на свој чланак под насловом "БРИКС блеф".
Ово се односи на конгломерат на финансијском нивоу, односно на азијске банке, Банку за међународна поравнања, Међународни
монетарни фонд, Светску банку и како су они међусобно повезани.
Постоји и леп цитат бившег шефа кинеске централне банке, који је рекао:
Не такмичимо се са западним финансијским системом, већ га допуњујемо.
А кад људи стално говоре: "Да, али постоји алтернативни систем, кинески алтернативни SWIFT систем", он је толико алтернативан
да се једноставно зове другачије и ради на SWIFT мрежи.
Технички, то је једноставно SWIFT мрежа под другим именом.
Нема алтернативе.
Они на овом нивоу веома хармонично сарађују и обезбеђују да, као и у прошлости, финансирају ратове на обе стране.
Да они финансирају поремећаје на обе стране и организују и структурирају их на такав начин да сви укључени имају користи.
Да. Дакле, ови – сада сте говорили о разним поремећајним догађајима – да ли су они међусобно повезани, или
су то ствари које – као што сам већ питао – су паралелне и само случајно повезане једна с другом?
Или можете ли да уочите заједничку нит која се провлачи кроз све ово?
Дакле, јасно можете видети заједничку нит, а то у основи зависи од тога колико уназад се вратите.
Дакле, ако се вратимо на крај 19. и почетак 20. века, једна од најзначајнијих тема била је свакако еугеника .
Еугеника је била изум Британаца.
У принципу, ово је била расна доктрина, узгој људске врсте и оптимизација људске врсте.
То се такође проширило из Велике Британије у Америку.
И тамо су основали покрет за еугенику и Савет за еугенику.
Дакле, то су биле званичне државне институције које су биле одговорне за оптимизацију врста.
И, наравно, каста која је значајно контролисала и фаворизовала овај модел еугенике природно је тежила да има релативно
досадни, незахтевни, послушни раднички слој и владајућу касту која би могла да експлоатише ову једнократну masu.
Дакле, један одлучујући фактор је свакако еугеника, коју данас сусрећемо као биоетику, као био-дигиталну конвергенцију.
А термин трансхуманизам је посебно сковао Џулијан Хаксли, председник Британског друштва за еугенику.
Он је два пута био директор Британског друштва за еугенику и касније је постао први генерални директор УНЕСКО-а.
Термин еугеника се веома често појављује у оснивачком документу УНЕСКО-а, и онда је, наравно, у суштини заједничка
нит која се протеже кроз читаву историју више од 100 година.
И када је, након Адолфа Хитлера и режима НСДАП и нацистичке ере, постало јасно да је боље више не говорити о еугеници – јер је то,
наравно, била Хитлерова верзија расне доктрине – тада је речено, да тако кажемо – то јест, Џулијан
Хаксли је рекао – да ћемо то назвати трансхуманизам.
То звучи много прогресивније, мање сумњиво као расна доктрина, али у принципу то су
агенде са којима се данас сусрећемо у новом руху.
На крају, сви се заснивају на еугеници.
А друга компонента је технократија .
То је оно што се појавило у Њујорку 1917. године, а затим је 1930-их постало Technocracy Inc.
И то су, мислим, два доминантна, основна – не кажем плана, већ концепта – у крајњем, то су концепти који су се изнова и изнова
користили кроз генерације и упаковани на различите начине.
Али у крајњем, управо ови одлучујући фактори заузимају чврсту позицију и дефинишу време, како у кинетичком, тако и
у когнитивном ратовању, као и у променама и поремећајима на друштвеном, социјалном и психолошком нивоу.
Дакле, ако желите да то разложите, то је еугеника и технократија.
Ово су, наравно, два покрета који су у крајњем циљу усмерени против људи.
Говори се о унапређивању људи путем имплантата у мозак јер се претварају у ту "тупу масу".
Можете видети да људи намерно бивају изложени стварима које нису добре за њих – као што су паметни телефони,
који их претварају у "смомбије" – а затим им се нуди решење које на крају поново ради против њих.
Какви људи покрећу ово напред?
Тешко, да. Не можете да завирите у мисли људи о којима је реч и можете само нагађати.
Али из писаних дела можете много закључити.
И на крају, и даље има нешто од овога – да, људи сада воле да кажу – нео-феудализам или нео-колонијализам.
И ја увек кажем да је то заправо исти колонијализам и феудализам који су увек постојали, само су се променили алати те касте.
– Дакле, шта данас можете да урадите у погледу пропаганде и манипулације медијима, што се у крајњем сведе на когнитивни рат.
Уосталом, обично није ствар у садржају поруке, већ једноставно у огромном обиму информација.
Врло мало људи заправо и даље може да приоритизује које вести уноси и да филтрира шта је важно, а шта није.
Дакле, из тог угла, књижевност ове касте, која отворено пише о томе шта планира да уради, у суштини стално понавља да постоји
та слика о себи као о феудализму и да се осећају као изабрани.
Људи воле да причају о "плавој крви", аристократији која себе сматра супериорном у односу на општу популацију,
али ја увек кажем да нико нема право да влада над другима.
Нико то није урадио, то се никада није догодило и никада се неће догодити.
Сви људи су једнаки, али ови људи то очигледно не виде тако.
Да. Онда се у алтернативним медијима често говори о новом светском поретку – у смислу ауторитарне, централизоване
владе – да одређени клубови/кланови разматрају ствари иза затворених врата како би потом донели корист свету.
Главни медији, наравно, ово одбацују као теорију завере.
Питање је: шта је ваше мишљење о овоме? Шта је исправно?
Да, мислим, термин "теорија завере" потиче из документа ЦИА, на који сам управо поново поставио линк у актуелном чланку.
Наравно, ово је тада покренуто да би се дискредитовали критичари приче о Џону Ф. Кенедију – другим речима, свако ко је имао било
какве сумње у званичну верзију догађаја и Воррен извештај итд. био је онда оклеветан као теоретичар завере, тако да
су, у суштини, покушаји да се ућуткају дисидентски гласови.
Дакле, наравно, ово је термин за оквиривање , баш као што се термин "порицатељ короне" или нешто
слично користио током кризе изазване коронавирусом.
То не треба узимати озбиљно.
Уосталом, мораш то да схватиш овако: завера је правило, а не изузетак.
Ако сам запослен у компанији и мој надређени ме на неки начин узнемирава, шта да радим са својих пет колега?
Консултујем се са другима и покушавам да формирам групу која може или да нешто предузме
по том питању или да покаже да нисте сами.
Па, то бисте могли назвати завером.
Али на крају, то је сарадња.
Дакле, сарадња је оно што нас дефинише као људска бића.
То је спонтани поредак.
Када желимо да организујемо нешто у заједници или међу пријатељима, спонтано организујемо ствари
тако што зовемо људе који нам могу помоћи, а затим формирамо малу групу која обави посао.
Дакле, ти људи раде исто.
И, наравно, постоје безбројни кругови.
Многи од њих су сада добро познати.
Најпознатији је Светски економски форум.
За мене је то више као маркетиншко одељење, које је такође веома јавно.
Затим су ту конференције Биледерберг.
Онда је Бохемски Гроув.
Постоји Ле Серкл.
Постоје безбројне институције, тинк-тенкови и фондације у којима се људи састају у малим групама да обликују агенду –
онај који у ширем смислу следи еугенику и трансхуманизам.
И то је оно што ја зовем сарадњом. То је најнормалнија ствар на свету.
Проблем је, наравно, у томе што ми, као општа популација, имамо друге ствари на које треба да се усредсредимо.
Да бисмо се усредсредили на позитивно.
Када успостављамо партнерства, желимо да формирамо задругу, желимо да направимо разлику унутар нашег круга
пријатеља, можда урадимо нешто у заједници и у локалном савету.
То су позитивни аспекти.
Ово је сарадња у корист групе којој припадате.
Иако је сасвим јасно да ти кругови, који се састају иза затворених врата да би сарађивали, углавном раде против опште популације.
Зато што они намећу агенду за коју нико од нас није гласао, а о којој често ништа не знамо осим ако је
сами не тражимо, не истражујемо и не бавимо се њом.
То значи да то за мене нема никакве везе са завером.
Ово је углавном организовани криминал.
Јер ако имам мандат као политичар и треба да представљам вољу народа – ако то тако схватите –
онда бих природно морао да слушам вољу народа.
Али постоји ова добро позната студија Принстон универзитета, коју увек волим да поменем, из 2017. – мислим – или
2015. године, која је испитивала корелацију између намере бирача и реалполитика и утврдила да је она нулта.
Тада је наслов у једној америчкој публикацији гласио: "Америка више није демократија; Европа
треба да буде опрезна због онога што долази."
Дакле, можете то назвати теоријом завере ако желите, али то су само људи који су или активно
укључени у пропаганду и желе да нас тиме дискредитују.
Или су то људи који се нису бавили овим питањем и, у ширем смислу, покушавају да разумеју шта сарадња значи када
себе сматрате делом касте која поседује или бар контролише већину средстава за производњу, технологије и индустрије.
Дакле, да, обично се смејем том термину.
Заиста то не узимам озбиљно.
Сада је чињеница да ова каста није баш "зелена" међу собом, јер их моћ наводи да за себе заузму
све више и више – увек желећи да буду они једини.
Како све то држи заједно?
Како може неко да замисли да постоји неки план који они спроводе генерацијама, иако заправо нису у стању да
сарађују – као што је то случај сада, на пример, на нивоу заједнице, где људи желе да ураде нешто за село?
Како треба замислити ово?
Како функционише ова кохезија?
У менаџменту људи воле да говоре о менаџменту путем политике.
Дакле, ти поставиш заштитне ограде, и у принципу је то нешто попут трансхуманизма или еугенике или технократије.
То значи да се креће у одређеном правцу на основу наратива, идеологије или концепта.
Наравно, на путу има обилазачних путева и препрека.
Онда, наравно, постоје и унутрашњи сукоби.
Ово је веома очигледно у Америци, где постоји конзервативни блок, који је тада чинио Џорџ Буш, Дик Чејни и тако даље.
И ова цела клика је конзервативни блок моћи и породични клан који већ више од 100 година влада Америком – нарочито породица Буш.
А онда, наравно, постоји и више демократски оријентисан блок моћи – на пример, Бајден (сада из млађе генерације), Џорџ Сорос и
Бил Гејтс, који су финансијери овог лево оријентисаног мехура.
Тренутно су на власти конзервативци.
Затим имамо финансијере као што је Питер Тиел, који себе сматра либерал-конзервативцем.
Наравно, постоји унутрашња борба за власт, јер се у крајњем све своди на то ко седи на челу стола и ко има
реч у новом светском поретку или у садашњем систему.
Дакле, између њих дефинитивно постоје сукоби.
Али оно што је веома доследно јесте да човек увек делује у складу са неком агендом.
Да би увек кренуо ка технократији.
Можете то видети и сада у Немачкој.
У принципу није битно ко је на власти, чак и сада након избора.
Оно што се даље промовише је зелена економија са праћењем CO2 и трговином емисијама.
Ништа од овога неће бити укинуто или промењено.
– Напротив, сада постоји биометријски надзор пуно радно време уз е-лична документа и
дигиталне грађанске новчанике и сличне инструменте.
Разлози: Сада се суочавамо са овом миграционом кризом, морамо унапредити унутрашњу безбедност и боље се припремити.
Сада уводимо биометрију и е-лична документа ради спречавања изборне преваре и слично, баш као у Америци, док је претходна
влада уводила исти систем, хтела исту биометрију, исто масовно надгледање, због другог потенцијалног ризика, наиме вируса.
Тада је речено да нам за здравље и глобално здравље сада хитно треба биометријски надзор,
праћење преко 2G или 3G мрежа и дистопија QR кода .
Дакле, на крају добијате исти модел; то се уопште не мења.
У принципу, једина ствар која се мења јесте маркетиншки алат.
Како некако покушати да то учинимо прихватљивим за становништво.
То значи да различите групе, које се можда не слажу међу собом, ипак имају заједнички циљ.
Имам осећај да желе да што више одузму од опште популације.
Било когнитивно или материјално, да би се сачувало за себе.
Да ли су они вероватније појединци, породице или велике корпорације?
Како изгледају ове структуре власти?
О, боже, колико ће ова предаја трајати?
Постоји огромна мрежа, па је немогуће дати прецизан одговор.
С једне стране, постоје породични кланови, као што су Бушови, који су били укључени у америчку политику сто година, у суштини
акумулирајући ресурсе и делујући као криминални клан који се изнова и изнова доводи на власт или је већ био на власти.
Кенедијеви нису много бољи.
Зарадили су новац шверцом опијума, оружја и алкохола и постали велики играчи у индустрији.
То је цела америчка Источна обала, у суштини заснована на наследницима Источноиндијске компаније и на трговини опијумом.
Такође можете прочитати о томе у мейнстрим медијима да су Харвард, Принстон и сви ти
универзитети у основи основали бивши опијумски барони.
И Кенедијеви нису изузетак.
Дакле, с једне стране, свакако постоје ти породични кланови.
С друге стране, постоје мреже као што је Конференција Билерберг.
Дакле, занимљиво је, наравно, да с једне стране имате Џорџа Сороса, Питера Тила или Ерика Шмита,
који у принципу јавно заступају супротне идеологије.
Један је лево-либералан – у случају Ерика Шмита, бившег извршног директора Гугла – а други
је десно-либерално-конзервативан, Петер Тиел.
Дакле, они су јавно и у медијима потпуно супротстављени један другом, али се затим састају на
Конференцији Билеберг, где су обоје чланови Управног одбора.
Што затим подразумева да се тамо расправља о нечему другом него о ономе што видимо у медијима, где је већина тога
вероватно само за приказ, или прецизније, где људи једноставно покушавају да обезбеде гласове или јавну власт.
– Док у позадини процеси попут дигитализације и трансхуманизма настављају да се спроводе и сви су на истом таласу.
Дакле, људи су обично пријатељи и у свом приватном животу.
Увек то видите у Бундестагу, када кажу: "Ми се свађамо у ток-шоуу – некако Зелени против ЦДУ-а, а Левица и АФД."
А онда, на крају, они стоје негде око панела, смеју се заједно и добро се забавују.
У суштини, то је клуб.
А оно што нам се јавно представља обично је нешто попут сапунице.
Да. Веома сте добри у објављивању ових ствари.
Како натерати људе да те слушају?
Пре свега, не желим да ме нико слуша.
Заправо желим да људи слушају себе и своју интуицију, свој унутрашњи глас и своју савест.
Јер, као што сам раније рекао, не постоји право на владање.
Такође не постоји нико ко може да диктира било шта ни теби ни мени.
Једина ствар која би нас требало водити у животу је наше лично разумевање стварности.
И ово је нешто о чему свако мора да одлучи за себе на веома субјективан начин.
То значи да ја у основи прикупљам информације, затим их чиним доступним – и, изнад свега, наводим све изворе које користим да
бих дошао до свог закључка – како би читаоци могли сами да прате моје резоновање и потом одлуче да ли ће доћи до истог закључка.
Обично их сматрам веома логичним и не бих знао како да смислим неки други.
Али свако је слободан да сам одлучи.
Уопште не желим да ме људи верују.
Најгоре што можете да урадите јесте да једноставно усвојите и прилагодите туђа мишљења и верујете некоме другом.
Требало би да слушаш само себе.
И оно што сматрам важним јесте да користимо и исправне термине.
Дакле, када себе назовем теоретичарем завере или нечим сличним, очигледно чиним људима услугу.
Нећете наћи ове термине у мојим текстовима.
Јер се не ради увек о заверама, већ о организованом криминалу.
И постоји, у принципу, веома једноставна фраза: пратите новац.
Дакле, пратите новац, као што би то урадио сваки детектив, сваки инспектор који жели да реши злочин.
И ја то радим.
И са сваким мојим чланком можете покренути правни поступак пред судом и имати добре шансе
за победу, јер је у принципу све документовано.
И не са било којим видео снимком на Јутјубу господина XY, који је од некога чуо да би то могао бити случај, већ
обично са оригиналним документима УНЕСКО-а, ЦИА-е и слично.
Онда можете сами прочитати шта ти људи заправо раде и пишу, шта објављују, шта признају и уступе у
ретроспективи – што се често дешава тек деценијама касније.
Дакле, морате користити праве термине.
Зато користим термине као што је "економија посматрања" .
У принципу, ово није само сталнo надгледање, већ и зарађивање новца сталним надгледањем.
Уосталом, велике технолошке компаније које копају злато нашег доба – односно податке –
природно зарађују огромне суме новца од тога.
Међутим, они такође преносе ове податке влади или тајним службама.
Ови, пак, природно имају приступ појединачним јеретицима, неверујућим критичарима који се на неки
начин изражавају на начин који делегитимише државу.
То значи да је то веома нездрава мрежа.
А Бенито Мусолини је то тада описао као савршени облик фашизма: "Корпоратизам."
"Када се држава и корпорације споје у нездраву структуру власти." И управо то имамо.
Зато је ова властова структура тако огромна, збуњујућа и тешка за дефинисање, јер политика у
суштини већ дуго времена није донела ниједну одлуку.
У принципу, супранационалне организације, њихови агенти, њихови тинк-тенкови и тела попут УН већ дуго доносе одлуке које нам
потом представљају Агенду 2030 и циљеве одрживости за које нико од нас никада није гласао, али које
потом спроводе и намећу одговарајуће националне владе.
У принципу, ово иде против воље становништва, које ни за шта није гласало нити има икаквог утицаја у тој ствари.
Дакле, за мене је политика само извршна грана супранационалне структуре која се не зове светска влада, већ глобално управљање.
И то ће сигурно у неком тренутку довести до све јаче структуре глобалног управљања.
У најновијем случају, када ћемо коначно морати да платимо порез на одрживост УН-у, о чему се већ расправљало.
Али националне владе ће, наравно, наставити да постоје.
Јер то је оно што видиш.
То је место где могу да симулирам демократију и гласам, а ипак да бирачима пружим осећај да учествују, што на крају није истина.
Дакле, то значи да једносветска влада, од које се неки људи плаше, а која би била смештена негде у Женеви или Њујорку, вероватно
неће постојати, већ ћемо и даље имати поделе које већ имамо сада?
Управо тако, ни то није на продају.
Дакле, ако желим да наставим да промовишем модел демократије у медијима и тврдим да је то најбоља демократија икада, онда не
могу баш да кажем да сада имамо светску владу, која је у основи осам старих господа који се састају
у задњој соби и затим доносе одлуке за цео свет.
Наравно, то не функционише тако. И људи то знају.
Зато ће националне владе, наравно, и даље постојати, али ће увек бити нови инструменти који
захтевају и обезбеђују супранационални суверенитет.
Као, на пример, овај споразум СЗО, који ће природно осигурати да више не буду националне владе, већ
супранационални конструкт који диктира шта се дешава у појединачним земљама у здравственом сектору.
Да.
Зашто мислиш да људи ово трпе?
Све више људи схвата да су незадовољни својим владама и можда би чак поздравили нови почетак и пристали на светску владу.
Да, изненађујуће је много људи који не мисле да је то тако лоше.
Али то су обично људи који не гледају пажљиво.
Свако ко себе сматра демократом – посебно сада у Швајцарској, као демократ из народа – жели да има утицај у својој заједници.
Другим речима, он жели да има право гласа, да учествује у процесу доношења одлука, да изнесе своје аргументе
– предности и мане – и затим некако доћи до консензуса.
То је заправо оно што демократија јесте.
То је процес, често и сукоб, дискусија, дискурс који негде треба решити.
И, наравно, то се не дешава.
Мислим да многи људи ово заправо не разумеју јер једноставно немају времена у свом уобичајеном радном животу.
Ко има времена да увече проводи четири, шест, осам сати истражујући нешто када то не може добро да представи у књизи?
Када разговарате са људима на улици, добијате утисак да сви само прате ток догађаја, да су латентно
незадовољни, али да заправо ништа не предузимају по том питању.
Медији нам говоре да слободни новинари попут тебе и мене чине највише 20 одсто становништва.
Да ли је то заиста случај?
Не, ја то не видим тако.
Увек волим да наведем пример референдума у Швајцарској – у то време на тему коронавируса и закона о Ковиду.
Био је први референдум, који је у почетку чак одбацио закон.
Погледао сам ове пројекције – или прогнозе – и у неком тренутку, мислим да је резултат био да је 47 одсто
одбацило овај закон, што је затим значило да је ипак усвојен.
Али 47 одсто становништва се већ изјаснило против увођења овог режима на првом референдуму – овог система
надзора и праћења и, у крајњој линији, система контроле.
И верујем да је велики део медијског извештавања о овој критичној мехурици потпуно преувеличан.
Јер, наравно, мораш натерати људе да осете да су на неки начин чудан, луд, критичан део
становништва и да су апсолутна мањина, да.
Онда се у складу с тим осећаш беспомоћно.
Ово природно ствара осећај беспомоћности и немоћи и наводи људе да остану неактивни код куће, седећи апатично на софи и,
наравно, осећајући се раздражено што не могу ништа да ураде.
Али ја то видим сасвим другачије, јер, као што сам рекао, када си у граду, у аналогном свету, разговарајући са људима, прилично је
ретко срести некога ко заиста мисли да је све сјајно и ко је заиста ентузијастичан према немачкој влади, америчкој влади, било
да је реч о Трампу или онима пре њега, или швајцарској влади.
Скоро да нећете срести никога у јавним просторима, у пабовима, у возовима, ко је заиста ентузијастичан по том питању.
Људи које тамо сретнете и који о томе говоре заиста позитивно, по мом запажању, чине мањину.
То је 20, 18, 25, 15 процената, у зависности од тога куда идете, можда чак и 30 процената.
Међутим, верујем да је ово мањина.
И верујем да су 60, 70 процената становништва схватили да их лажу, да је све то фасада и да постоји велико незадовољство.
Верујем да од ових – рецимо 60 одсто или 70 одсто – велики део и даље не сме да то јавно изрази.
Јер, наравно, постоји страх да ваш послодавац сазна, да ћете претрпети невоље на послу, да вам можда више неће бити
дозвољено да се придружите тениском или стрељачком клубу, да вас пријатељи могу сматрати изопштеним који заговара чудне теорије.
Међутим, верујем да ако о томе говорите отворено – а то је моје искуство – брзо ћете приметити да су многи људи веома критични.
Важно је не користити термине које нам намеће владајућа класа и које користи пропагандна машина.
Дакле, не говори о климатским променама; када ти неко говори о климатским променама, говори о заштити животне средине.
Када неко говори о акумулацији капитала и злим милијардерима попут Илона Маска, онда говорите и о злим милијардерима попут
Сороса и Гејтса, који се на крају такође организују криминално и сарађују да уведу ствари за које нико од нас није гласао.
И покушај да опишеш ствари користећи прецизније термине.
Ово нису теорије завере; ово је организовани криминал и истраживачко новинарство; ово је криминалистика.
Чак и уз државу надзора, није нужно реч о самој држави надзора, већ о економији надзора, јер постоји веома блиска
сарадња између корпорација, државног апарата и тајних служби.
Дакле, ако људима приступите са правим речником, можете такође врло конструктивно
разговарати са – у наводницима – другом страном.
Ово доживљавам изнова и изнова када разговарам са људима које бисте описали као потпуно "воук" или "са потпуно друге стране
ограде", са којима могу да водим сјајне разговоре о томе јер сам и ја за заштиту животне
средине и нико не воли микропластику у својој храни.
Ни ја нисам за супер-милијардере попут Маска, Сороса или Гејтса, који могу да искористе свој новац да купе толико
утицаја да убијају људе у Америци и Африци лековима, кроз кампање које су у основи само штетне.
Од стерилизације до смрти, све што се догодило у прошлости.
Дакле, када покушате једноставно да понизите људе – а мислим да би сви овде требало мало да преиспитају себе – јер,
наравно, многи су и даље веома разочарани због кризе изазване коронавирусом, због својих комшија, због својих послодаваца.
Али ако си мало боље информисан, имаш мало више увида од других и схватио си ове ствари, онда имаш и одговорност
да уступиш мало, будеш разумнији и ипак приступиш људима.
Пошто смо једна врста, морамо на неки начин заједно да делимо овај животни простор.
И ако наставимо да будемо подељени између про- и анти-корона, про- и анти-миграција, као и про- Трамп, анти-Трамп, Мерц и
БлекРок у Немачкој. Што више таквих раздвајајућих наратива улази у популацију, то више морамо да
се бавимо самим собом и хоризонталним конфликтима.
Као што смо видели 2008. године са покретом Окупирајмо Волстрит, проблем је на врху.
И последњи пут када су људи, и са левице и са деснице, заједно погледали горе био је покрет "Окупирајмо Волстрит".
Постојао је огроман прекоспектрални замах када су људи схватили: то су централне банке, то су велике банке које
морамо спасити нашим новцем, милијардама наших пореских пара.
И они нису имали овај хоризонтални сукоб.
А онда, посебно у Америци, појавио се покрет Ти парти и оно што је постало познато као прогресивни "воук" покрет .
Опет су људи закључани у хоризонталном сукобу и разбијају једни другима главе уместо да се заиста
позабаве проблемом, који обично захтева поглед увише.
Да.
И у којој мери смо сада на милост и немилост овог процеса, или се можемо бранити,
наоружати против онога што нам он треба да учини?
Слажемо се с тим и стога му дајемо моћ.
С друге стране, када узмемо власт за себе, одузимамо им те могућности, такорећи.
Што више људи то ради, тај процес постаје све већи и свеобухватнији.
Који савет дајете људима? Шта би требало да ураде?
Пре свега, морате да разумете да што је више пропаганде, то се у игру убацује више сумњивих, шизофрених
наратива и то се више спроводи управљање негодовањем.
Дакле, данашња тема је А, и морамо бити огорчени због тога.
Следећег дана, тема Б је на дневном реду, и човек мора да се негодује због тога.
Што се ово више дешава, то је јаснији знак да у том слоновачком торњу влада одређена мера панике, јер,
наравно, поверење у политику и државу већ деценијама опада.
Поверење у јавно слушање и гледање јавних сервиса опада.
Излазност бирача опада и смањује се.
То значи да све више људи јасно препознаје какву владу имају и да она заправо нема много везе
са демократијом. Они су разочарани и окрећу се.
И већина људи то, наравно, чини уз одређену меру агоније – то јест, разочарања – јер једноставно више не желе да
се тиме баве, већ се уместо тога фокусирају на своје приватне животе, на ствари које могу да утичу на њих.
И то је заправо сасвим у реду.
Да сада о томе не пишем, често чак ни не бих погледао ове ствари, јер је често случај да је оно што вам се нуди једноставно
увреда ваше интелигенције, са својим гротескним приповедањем .
Али оно што заправо треба да саветујете људе јесте да схвате: ми смо и даље више!
Дакле, ако узмете околности владе са њеним полицијским снагама или државном управом и упоредите то са бројем људи који живе у
тој земљи, односно становништвом, видећете огромну разлику између апарата – државног апарата, система, како год
га назовете – и становништва, које заправо држи власт.
То је заправо идеја иза демократије, да суверен одлучује.
Ово осећање је посебно јако у Швајцарској.
И врло брзо добијете осећај да вам се некако диктира из федералног Берна ако вас тамо не питају.
Сада имамо ове оквирне споразуме ЕУ, који наводе: "Покушавамо на неки начин да заобиђемо
референдум, и он не мора да иде пред Домом држава."
Покушаваш некако да се извучеш из тога.
И људи једноставно морају да се активно укључе.
Демократија је процес. Ако је већ сматрате "најбољим моделом" – а она је вероватно један од најбољих модела које познајемо и имамо,
и са којим имамо одређено практично искуство – ако желите да у њему учествујете и активно допринесете неким позитивним
резултатима, онда морате да се укључите, и то на локалном нивоу.
Јер из Чура не можете утицати на Савезни савет у Берну.
Али оно што можете да урадите јесте да натерате локални савет да се пробуди и обрати
пажњу, да даје предлоге и да поставља приоритете.
А ако довољно општина учини то, и довољно општинских лидера потом предузме мере у кантону, а кантон потом предузме
мере у Берну, онда сигурно имате моћ да направите разлику.
Дакле, Корона би се сигурно одвијала сасвим другачије да није било толико бесплатних медија и толико опозиције.
Зато се активирајте, устаните са софе и немојте кризу конзумирати као да је играни филм.
То су сви наши животи, и ми их можемо обликовати, јер будућност није предодређена; још увек је можемо променити сада.
Да, хвала вам пуно на вашој процени и што сте поделили своје знање са нама.
Има ли још нешто што бисте желели да кажете гледаоцима закључно?
Да, то је готово била завршна изјава, али мораш да схватиш да си ти сам та моћ, та
промена, та позитивна будућност, и да је живот леп.
Живот је леп, а све остало чиме људи покушавају да нас убеде – било да је то страх, било да желе да нас уплаше ратовима,
дигитализацијом и слично – све је то средство контроле.
Живот је леп.
Требало би да живиш мотивисан, срећан и испуњен живот са својом породицом и локалном заједницом и ни под којим околностима не
дозволи да те гурну у овај став страха или агоније у који нас медији – пропагандна машина – желе да гурну,
јер ће онда, на крају, они већ бити постигли свој циљ.
Дакле, будућност није ту да би се предвиђала, већ да би се обликовала – како је једном рекао Антуан де Сент-Екзјупери.
И верујем да се то треба чинити активно и водећи срећан живот, јер је срећан живот права револуција.
Хвала вам пуно на овом интервјуу. Све најбоље, господине Регенауер.
Хвала вам на позиву.