Lai sasniegtu klimata aizsardzības programmas 2030. gadam mērķus, Vācijas valdība vēlas
strauji attīstīt jūras vēja enerģijas izmantošanu.
Šajā kontekstā Ziemeļjūrā ir uzbūvētas un tiek būvētas jūras vēja elektrostacijas, t. i., vēja
turbīnas, kas atrodas jūrā pie jūras krastiem.
Piemēram, 33 km attālumā no Nordernejas salas atrodas jūras vēja ģeneratoru parks ar gandrīz 100 vēja turbīnām, no
kurām katra ir 125 m augsta un sver aptuveni 1000 tonnu.
Lai transportētu vēja enerģiju no jūras vēja ģeneratoru parkiem uz cietzemi, vairākas Austrumfrīzijas salas, tostarp
Norderneja, Baltrumas un Langeooga salas, ir burtiski šķērsotas.
Tas ir tāpēc, ka horizontālo urbšanu paredzēts izmantot, lai caururbtu salas vairāku metru
dziļumā, lai zem salām "ievilktu" elektrības kabeļus.
Baltrumā šim nolūkam plānots izveidot 15 metrus platu koridoru, kas smilšainās salas struktūru noteikti nepadarīs stabilāku.
Nākamais vētras uzplūds var radīt postošas sekas.
Salu iedzīvotāji arī baidās, ka urbšana varētu sabojāt pazemes saldūdens lēcas, kas ir svarīgas dzeramā ūdens apgādei.
Šis objektīvs ir ļoti jutīgs. Ūdensapgāde vairs nebūtu garantēta, un salas būtībā kļūtu neapdzīvojamas.
Tikai Baltrums ir savienots ar cietzemi ar ūdensvadu.
Tātad, kā "zaļā" elektroenerģija izskatās praksē?
Baltrumas austrumu pludmalē, kur netraucēti ligzdo retie krasta putni, pašlaik (2025. gada jūnijā) tiek
uzglabātas daudzas mašīnas, transportlīdzekļi un būvmateriāli.
Turklāt Vatu jūrā ir noenkurojušies lieli urbšanas kuģi. Tas ir tikai sākums.
Kad kaut kad pēc 2030. gada būs pabeigti visi nepieciešamie būvdarbi, kas saistīti ar šausmīgu dabas izciršanu,
elektrība no Ziemeļjūras tiks novadīta uz Vācijas dienvidiem.
Kamēr tā sauktie klimata aktīvisti neiebilst pret vides aizsardzību, kampaņas "Piektdienas nākotnei"
dalībnieki asi protestē pret plānoto urbšanu pie Ziemeļjūras salas Borkuma, lai iegūtu dabasgāzi.
Tās uzmanības centrā ir Vatu jūras aizsardzība un Eiropas mērķis atjaunot labu jūras vides stāvokli.
Kāpēc šie mērķi neattiecas arī uz jūras vēja turbīnu būvniecību?
Bet vai šī elektrība vismaz ir patiešām "zaļa"?
Teorētiski jūras vēja turbīnām būtu jāspēj saražot divreiz vairāk elektroenerģijas nekā līdzīgām sauszemes turbīnām.
Tomēr rotori bieži vien stāv, kad vējš ir pārāk stiprs, kā arī agresīvā sāļā jūras gaisa dēļ, un tas
rada ievērojami lielākas apkopes un remonta izmaksas.
Turklāt, transportējot elektroenerģiju tik lielos attālumos, rodas lieli enerģijas zudumi:
Uz katriem 100 km līnijas tiek zaudēts viens procents jaudas.
Līdz brīdim, kad elektrība nonāk dienvidos, zaudējumi varētu būt līdz pat desmit procentiem.
Portāls "Baltrum-Online" turpina sniegt informāciju:
"Paies gadi, līdz zaļā elektrība patiešām būs "zaļa"!
Sarežģītie būvdarbu un materiālu transportēšanas apstākļi atklātā jūrā, piemēram, spēcīga jūra, vētras un ūdens
dziļums līdz pat 35 metriem, bija un ir liels darbs, kas prasa milzīgas enerģijas izmaksas.
Paies vairāki gadi, līdz šis enerģijas patēriņš tiks līdzsvarots, un daži pat uzskata, ka līdz tam laikam elektrostacijas
būs jādemontē, lai gan nav zināms, kā tas notiks.
Piekrastes vēja ģeneratoru parki arī rada draudus dabai. Šeit ir tikai daži no tiem:
Pamatu iebēršana ar pāļiem kaitīgi ietekmē jūras zīdītājus un zivis, tiek zaudētas svarīgas barošanās
vietas un traucēti migrējošo putnu migrācijas ceļi."
Tādējādi programmā 2030. gadam propagandētā ilgtspēja izrādās pilnīgi pretēja.
Vēja enerģijas izmantošanas paplašināšana atklātā jūrā, lai ražotu elektroenerģiju dienvidiem, ir viltīga resursu izšķērdēšana
un nežēlīga dabas iznīcināšana par labu dažiem spekulantiem.
Tā ir programmas 2030. gadam patiesā seja. Skatīt arī šādas programmas: