Obecné informace o právních předpisech a pravidlech AZK naleznete na konci prezentace.
Po hodnotné prezentaci doktora Broudyho z Japonska přichází na řadu kvalitní řečník z Rakouska.
Má doktorát z práva a zabývá se ústředním problémem, jak se vypořádat s nespravedlivými, tj.
nezákonnými právními normami a jejich důsledky.
Ale víte, pro obyčejné občany, jako jsem já nebo my, nemůže existovat nic takového jako nespravedlivé právní normy.
To by pro nás bylo jako špatné Vánoce.
A proto si ani nepřipouštíme myšlenku, že by taková nespravedlnost mohla narušit naši důstojnost a osobnost.
Ale to je právě obecný omyl!
A právě proti tomuto nebezpečnému omylu se nyní Dr. Michael Brunner postaví se svými šesti tezemi a ukáže
cesty, jak z tohoto příliš nerozpoznaného dilematu ven.
Než ho ale přivítáme na stadionu, podívejme se na jeho životopis.
Dr. Michael Brunner získal v roce 1990 doktorát z práva a 31 let působil jako právník v Rakousku.
Od března 2020 je aktivním kritikem opatření proti koronaviru, podává stížnosti proti opatřením proti koronaviru k Ústavnímu
soudu, vystupuje na demonstracích, zveřejňuje videa atd.
A nyní přehled jeho politické kariéry:
říjen 2020:
Založení organizace "Právníci za základní práva - právníci za osvětu" ve Vídni
Únor 2021:
Založení politické strany "MFG - Menschen Freiheit Grundrechte".
Od podzimu 2021: Jeho strana vstupuje do hornorakouského zemského parlamentu;
Volební úspěchy ve volbách do obecních zastupitelstev v Horním Rakousku, Dolním Rakousku a Tyrolsku
Podzim 2022:
Kandidát MFG v podzimních prezidentských volbách.
Postavil se do pozice odpůrce politického establishmentu.
Červenec 2023:
Zakládající člen "International Attorneys of Law", mezinárodního sdružení, které se zaměřuje na legislativu po celém světě.
Listopad 2023:
Emeritní status jako aktivní právník.
Od prosince 2023 různá přednášková činnost a pokračování v právní činnosti jako poradce atd.
Dr. Brunner dnes hovoří o "Lidská důstojnost je měřítkem práva - všechno ostatní je špatné."
Rád bych vás všechny srdečně přivítal a především bych vám chtěl poděkovat za to, že mi dnes dovolíte vystoupit s
příspěvkem na toto velmi důležité téma, na téma právní kvalifikace nespravedlivých zákonů a jejich důsledků.
"Lidská důstojnost je měřítkem spravedlnosti.
Lidská důstojnost musí být měřítkem spravedlnosti, jinak je to nespravedlnost."
Právo a spravedlnost nejsou synonyma.
Právo nemusí být spravedlností.
Spravedlnost nemusí být správná.
Ale spravedlnost bez spravedlnosti je nespravedlnost.
Spravedlnost je vždy spravedlnost.
Co je spravedlnost v právním smyslu?
Spravedlnost je hodnocení znalostí.
Se stejnými věcmi zacházet stejně, s nerovnými věcmi zacházet nerovně.
Nebo jednat tak, aby činy vaší maximy mohly být povýšeny na zákon světa, jak říká Immanuel Kant.
Nebo prostě mírový řád - protože bez spravedlnosti není míru, bez rovnováhy zájmů není míru.
Kdyby právo bylo spravedlností a neexistovaly by nespravedlivé zákony, pak by moje esej,
moje prezentace, byla z velké části u konce.
Skutečnost nás však učí něco jiného.
Učí nás, že ideál spravedlnosti nebyl naplněn.
Ani v oblasti právní, ani v oblasti politické.
Zákonodárci přijímají nezákonné a nespravedlivé zákony.
Uplatňuje je výkonná moc a vymáhá je soudní moc.
Všichni jsou povinni se podřídit.
Občané jsou povinni dodržovat nespravedlivé zákony.
Ústřední otázkou, kterou se zabývám již řadu měsíců - mohu zde reprodukovat pouze část své práce - je právní
kvalifikace nespravedlivých právních norem a jejich důsledky.
Výchozím bodem pro určení, zda je právo spravedlivé nebo nespravedlivé, je pro mě lidská důstojnost.
Je to nejvyšší princip práva ve smyslu přirozeného a pozitivního práva .
Jedná se o ústřední normu civilizovaných právních systémů, které jsou zakotveny jak v běžném právu , tak v ústavním právu .
V demokratickém právním systému vychází veškerá spravedlnost z lidu.
Svoboda a rovnost jsou pilíři demokracie.
Pokud lid deleguje svou moc na politické strany, aby ho zastupovaly, zůstává lid
suverénem, kterému jsou zástupci odpovědní.
I když se v praxi zastupitelské demokracie moc politických stran stále více rozšiřuje na všechny formy
společnosti a občanských struktur, demokracie existuje pouze tehdy, pokud odpovídá vůli lidu.
Zákon proti lidu nebo zákony proti zákonu nejsou nikdy zákonem a nejsou založeny na vůli lidu.
Lid, suverén, nedelegoval právo na zástupce, aby tito zástupci vytvářeli právo pro sebe nebo právo proti lidu.
Každý, kdo jako zástupce nerespektuje zákon a spravedlnost, musí nést odpovědnost a být pohnán k zodpovědnosti!
Praxe v Rakousku a také v jiných zemích podle rakouského ústavního soudu a také podle rakouských právních poměrů, že i
protiústavní zákony se mají uplatňovat, dokud nejsou zrušeny - a pak maximálně v opravné lhůtě do 18 měsíců -
znamená, že bezpráví se stává zákonem, což rozhodně odmítám.
Když přestává fungovat dělba moci, když vlády mohou samy účinně vytvářet zákony na základě své parlamentní většiny, když už
nepodléhají parlamentní kontrole, když vlády politicky obsazují správní a soudní funkce, když jsou organizace a instituce blízké
státu oligarchizovány [řízeny na způsob "oligarchie" (= forma vlády, v níž politickou moc vykonává malá skupina, ), když je
cenzurována svoboda názoru, svoboda vědy a svoboda tisku, když jsou odpůrci pomlouváni, zesměšňováni a dokonce
pronásledováni, když je ničena rozmanitost médií - pak jsme na hony vzdáleni jakémukoli právnímu státu.
Nejpozději se zveřejněním spisů Institutu Roberta Kocha se i pro mainstream stalo veřejným, že nikdy
neexistovala důkazní základna pro všechna koronální opatření.
Byl zvětšen prostřednictvím politické výzvy.
Koronavirová krize v letech 2020 až 2023 byla největším právním a lékařským skandálem na světě od roku 1945!
Aby se v budoucnu zabránilo účinnosti takových politických apelů, je třeba všem
nespravedlnostem od počátku upírat platnost právních norem!
Ti, kteří se na něm přesto podílejí, musí nést odpovědnost!
Lidská důstojnost - cituji zde Tomáše Akvinského:
"Každý zákon, který povznáší lidskou osobnost, je spravedlivý.
Každý zákon, který ponižuje lidskou osobnost, je nespravedlivý."
Ustanovení § 16 rakouského obecného občanského zákoníku (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch) stanoví ústřední normu
původního osobnostního práva: Každá lidská bytost má vrozená práva, která jsou již zřejmá z
rozumu, a proto je třeba ji považovat za osobu.
To postuluje prvotnímu osobnostnímu právu jako právnímu principu, ústřední normě civilizovaných právních systémů.
Lidská práva jsou vrozená.
To znamená, že je nezískávají ani neudělují, a už vůbec ne vlády nebo jejich zástupci.
Nemusí být nejprve udělena nebo získána.
Jsou neodmyslitelnou součástí lidskosti, lidského bytí.
To je také stanoveno v článku 1 německého základního zákona:
Lidská důstojnost je nedotknutelná.
Je povinností všech státních orgánů je respektovat a chránit.
Následující základní práva jsou závazná pro zákonodárství, výkonnou moc a soudnictví jako přímo použitelné právo.
A rád bych dodal, že také zavazují média.
Kromě článku 1 základního zákona stanoví článek 79 záruku existence na věčné časy.
Tato základní práva, nedotknutelnost lidské důstojnosti, nelze měnit změnou ústavy.
Je věčný.
Lidská důstojnost jako základní etický princip je nadčasová a stojí nad jakoukoli formou vlády.
Protože každý lidský život má stejnou hodnotu a má právo na svobodnou existenci.
"Člověk jako cíl sám o sobě nesmí být nikdy prostředkem k dosažení cíle," řekl Immanuel Kant.
Podle ustálené judikatury německého Spolkového ústavního soudu je lidská důstojnost nejvyšší hodnotou rozhodnutí Základního
zákona a ústavním principem německého právního systému.
Lidská důstojnost je nejvyšší ústavní hodnotou a je neoddiskutovatelná.
Stejně tak článek 7 federální ústavy Švýcarské konfederace stanoví, že lidská důstojnost musí být respektována a chráněna.
Všeobecná deklarace lidských práv z 10. prosince 1948:
Všichni lidé se rodí svobodní a rovní v důstojnosti a právech, jsou obdařeni rozumem a
svědomím a měli by se k sobě chovat v duchu bratrství.
Deklarace nezávislosti Spojených států amerických, zveřejněná 4. července 1776, prohlašuje: Všichni lidé jsou si rovni.
Všichni lidé mají určitá nezcizitelná práva, včetně života, svobody a hledání štěstí.
Bezpodmínečné, nezbytné a neomezené respektování lidské důstojnosti je základem právního
státu a demokracie, o němž nelze vyjednávat.
Tvoří absolutní červenou linii, která nesmí být nikdy překročena.
Kdo porušuje lidskou důstojnost, porušuje demokratický ústavní stát, rovnost práva, bez níž nemůže existovat spravedlnost
- žádné právo, žádný stát, který by se nestal bandou lupičů.
Svatý Augustin z Hippo: "Odstraňte zákon - co je stát jiného než velká banda lupičů?"
Vycházeje z nejvyššího základního principu základní materiální normy, jak ji jako právník nazývám -
důstojnosti lidské bytosti -, dospívám k návrhu šesti tezí.
Nejprve však krátké prohlášení Martina Luthera Kinga.
"Jako první bych se přimlouval za dodržování spravedlivých zákonů.
Člověk má nejen právní, ale i morální odpovědnost dodržovat spravedlivé zákony.
A naopak, člověk má morální odpovědnost za to, že nebude respektovat nespravedlivé zákony.
Souhlasím se svatým Augustinem, že nespravedlivý zákon není zákon."
Lex iniusta non est lex, říká nejvyšší latinská maxima.
A nyní k šesti tezím:
Teze 1: Základní normou právního systému, z níž vychází veškeré právo, je lidská důstojnost jako primární právo osobnosti.
Není to ani hypotéza, ani fikce.
2. teze: Nejvýše postaveným právem je lidská důstojnost jako primární právo osobnosti.
Jedná se o jeho přirozená práva, základní práva a svobody.
Tvoří základní principy právního systému.
3. teze: Právní normy, které porušují důstojnost člověka, jeho vrozená práva, jsou absolutně neplatné.
Nejsou standardizované.
Zastávám tedy stanovisko převládající doktríny, doktríny tzv. dogmatu neplatnosti , více o tom později.
4. teze: Právní normy, které porušují základní práva a svobody člověka, jsou absolutně neplatné.
Nejsou standardizované.
Výrok 5: Právní normy, které porušují právní normy vyšší právní síly, jsou absolutně neplatné.
Nejsou standardizované.
6. věta: Zákon vyšší právní síly má přednost před zákonem nižší právní síly, což má za následek jeho absolutní neplatnost.
Právo nižšího stupně nemůže porušovat právo vyššího stupně.
Tyto teze, které opírám o lidskou důstojnost, mohu zdůvodnit jak z hlediska pozitivních právních argumentů
založených na právní situaci, tak z hlediska právní filozofie.
Jedním z nejvýznamnějších právních vědců 20. století byl Gustav Radbruch.
Byl politikem SPD a dvakrát říšským ministrem spravedlnosti ve Výmarské republice.
Žil v letech 1878 až 1949.
"Povinnost může být založena na moci, ale nikdy ne na povinnosti a platnosti."
Vymezuje hranici mezi nesprávným právem, které možná není vhodné, mohlo by být organizováno jinak nebo je prostě nesprávné.
Prostě nesprávný k nespravedlivému zákonu, který dosáhl určité úrovně nespravedlnosti.
Zdůvodňuje to a nakonec to vede ke slavné Radbruchově formuli.
Cituji: "Rozpor mezi spravedlností a právní jistotou je třeba řešit tak, že pozitivní právo, zajištěné zákonem a
mocí, má přednost, i když je obsahově nespravedlivé a neúčelné.
Ledaže by rozpor mezi pozitivním právem a spravedlností dosáhl tak neúnosné míry, že by právo
jako nesprávné právo muselo ustoupit spravedlnosti.
Nelze vést ostřejší hranici mezi případy právního bezpráví a zákony, které přesto platí navzdory svému nesprávnému obsahu."
Píše, že další vymezení lze provést se vší ostrostí.
A zde je jádro věty: "Tam, kde se o spravedlnost ani neusiluje, kde je rovnost, která je jádrem spravedlnosti, při
vytváření pozitivního práva záměrně popírána, je právo nejen nesprávným právem, ale spíše postrádá povahu práva vůbec.
Právo, včetně práva pozitivního, totiž nelze definovat jinak než jako příkaz a zákon, který má sloužit spravedlnosti."
Právo musí sloužit spravedlnosti, jinak je to nespravedlnost.
A pokračuje: "Tam, kde se o spravedlnost ani neusiluje, mohou být takto vytvořené řády pouze nařízeními moci, nikdy ne práva.
Zákon, který některým lidem upírá lidská práva, tedy není právním státem."
Radbruchova formule se pak po rozpadu NDR dostala do judikatury Spolkového ústavního soudu v tzv. Mauerschützenprozesse.
Dokonce i zákon nebo rozkaz, který nařizuje odstřelovači u zdi střílet, pokud chce někdo
opustit NDR, je špatný a musí být potrestán.
A zde se dostáváme k dalšímu zásadnímu ustanovení, článku 7 Evropské úmluvy o lidských právech:
Žádný trest bez zákona:
Odstavec 1 stanoví, že pro každý trestný čin musí existovat zákon. Nesmí být uložen vyšší
trest, než jaký hrozí v době spáchání trestného činu.
Existuje však jedna velmi významná výjimka, a to v odstavci 2:
Žádné ustanovení tohoto článku nevylučuje odsouzení nebo potrestání osoby, která se dopustila jednání nebo
opomenutí, jež bylo v době, kdy bylo spácháno, trestné podle zásad práva obecně uznávaných civilizovanými národy.
Mezinárodní trestní soud tedy v článku 38 Statutu MTS rovněž uplatňuje obecné právní zásady uznávané civilizovanými státy.
Obecně uznávané právní zásady, které jsou nadřazeny zákonu, se dostaly do pozitivního práva, a jsou tedy právně závazné.
Totéž platí pro Evropskou unii:
Obecné právní zásady jsou součástí primárního práva Evropské unie.
To zahrnuje dodržování základních práv, rovné zacházení a proporcionalitu.
Abychom pochopili hierarchii norem, rád bych stručně vysvětlil hierarchii právního systému.
Stupňovitá struktura právního systému jako hierarchie norem znamená, že každá norma
nižšího stupně musí odpovídat normě vyššího stupně.
Musí být vytvořena podle normy vyššího stupně, jinak je nezákonná.
V Rakousku je právní systém uspořádán následovně.
To však platí i pro jiné právní systémy a země Evropské unie.
Úroveň 1: Nejvyšší úrovní jsou základní zásady federální ústavy.
Jedná se o demokratické, republikánské, liberální, federalistické a ústavní principy.
Fáze 2: Primární právo Unie, tj. smlouvy Unie. A co je velmi důležité - Listina základních práv Evropské
unie jako primární právo a opět obecné právní zásady.
Úroveň 3: Sekundární právo EU, které zahrnuje právo přijaté orgány EU, zejména nařízení a směrnice.
Úroveň 4: Federální ústavní zákony a ústavní zákony jednotlivých států.
5. etapa: Federální zákony a zákony jednotlivých států jako jednoduché zákony, které musí být v souladu s ústavními zákony.
Úroveň 6: Nařízení - jedná se o obecné právní předpisy vydávané správními orgány, které mohou být vydány pouze na základě zákonů.
Fáze 7: A poté rozhodnutí o jednotlivých případech: Rozsudek, usnesení a rozhodnutí.
Pokud, jak jsem již řekl, je právní norma v rozporu s touto odstupňovanou strukturou zákonného nástroje,
pak je - podle mého právního chápání a podle doktríny neplatnosti - absolutně neplatná.
To by znamenalo, že nevzniká povinnost dodržovat předpisy.
Zde se dostáváme k neplatnosti: Lex iniusta non est lex.
Nespravedlivý zákon není zákonem, jak praví latinská maxima.
Právní konstituce dogmatu neplatnosti, vyšší zákon deroguje - tj. ruší - nižší zákon,
který je absolutně a nenapravitelně neplatný.
V tomto smyslu není třeba samostatného napadení.
Dochází k tzv. "efektu eo ipso".
Naproti tomu doktrína výpočtu chyb, která je v Rakousku běžná a je zakotvena i v zákoně:
Přestože jsou tyto normy nezákonné, zůstávají v platnosti a jsou závazné, dokud je oprávněná státní instituce nezruší.
To je neslučitelné s demokratickým a ústavním chápáním a s logicko-systémovou strukturou právního
systému jako stupňovitou strukturou právního systému.
Naproti tomu v rakouském soukromém právu se v § 879 odst. 1 uvádí: Smlouva, která porušuje
zákonný zákaz nebo se příčí dobrým mravům, je neplatná.
V soukromém právu tedy není výzva nutná, ale ve veřejném právu ano.
A rakouský ústavní soud má dokonce pravomoc ponechat tento nezákonný zákon v platnosti až 18 měsíců (!).
Podle mého názoru to není slučitelné s principy právního státu, ale vychází to pouze z velmi pochybné
doktríny výpočtu chyb nebo určité právní jistoty.
Samotný zákon dává osobám, na které se norma vztahuje, právo na svépomoc.
Nejběžnější, nejznámější je sebeobrana:
"Když se nespravedlnost stane právem, odpor se stane povinností." Bertolt Brecht
§ 3 rakouského trestního zákoníku upravuje sebeobranu:
Osoba nejedná protiprávně, pokud použije pouze nutnou obranu k odvrácení současného nebo přímo hrozícího protiprávního útoku -
důležitého protiprávního útoku - na svůj nebo cizí život, zdraví, tělesnou integritu,
sexuální integritu a sebeurčení, svobodu nebo majetek.
Podmínky sebeobrany, které musí být kumulativní, jsou tedy nutná obrana, přítomný nebo bezprostředně hrozící útok,
protiprávnost útoku a útok na majetek způsobilý k sebeobraně.
Útok, který je odůvodněn hmotným právem, tj. zákonem nebo předpisem - ať už ze strany útočícího státu -
nemá právo na sebeobranu, protože útok není protiprávní.
Norma je stále platná, i když ji soud později zruší jako nezákonnou.
Pokud však zastávám názor, jako já - doktrínu neplatnosti, systematické dodržování hierarchické struktury právního systému -
že takové normy jsou absolutně neplatné, pak je útok ze strany útočícího státu
protiprávní a pak by byl akt sebeobrany přípustný.
Další velmi časté právo na svépomoc: stav nouze.
Na úvod bych rád uvedl velmi výstižný citát Ludwiga von Misese, který se hodí zejména pro dnešní dobu:
"Není větší hrozby pro civilizaci než vláda neschopných, zkorumpovaných nebo podlých lidí."
Omluvitelný stav nouze je v rakouském právu upraven v § 10 odst. 1 trestního zákoníku.
V jiných právních systémech je upravena podobně.
"Kdo se dopustí trestného činu, který je trestný podle zákona, aby odvrátil bezprostředně hrozící značnou újmu sobě nebo jinému,
je omluvitelný, pokud újma, která hrozí trestným činem, není nepoměrně závažnější - tj. je třeba použít test
proporcionality - a od osoby spojené se zákonem chráněnými hodnotami nelze očekávat jiné chování."
- tj. nepřiměřenost jiného chování a přiměřenost.
Pak je tu ještě nadprávní výjimečný stav.
Uvádí, že úkon obrany ve stavu ohrožení státu není protiprávní, pokud právní zájem, který má být
zachráněn, má vyšší hodnotu než ten, který byl poškozen.
Rád bych zde odkázal na aktuální judikaturu, zejména v Německu:
Vydávání falešných lékařských potvrzení lékaři v souvislosti s potvrzeními o osvobození od masky Covid-19 a očkovacími průkazy
Covid-19 je třeba správně hodnotit jako jednání z nutnosti, a to i za předpokladu, že tyto
korunové zákony nebyly od počátku nezákonné.
Pro mě jsou nejen omluveni, ale také ospravedlněni.
Protože zdraví a životy lidí jsou důležitější než právní zájem na spolehlivosti lékařských potvrzení.
Je to základní úkol lékaře: Primum non nocere, nejprve neškodit - secundum cavere, chránit,
být opatrný - tertium sanare, nakonec léčit.
Primárním předpokladem je tedy nejen akt nutnosti, jak jej chápu já, ale také absolutní neplatnost takových protiprávních
norem, které nemohou dosáhnout normativní platnosti.
Domnívám se, že soudy by již neměly mít možnost uplatňovat tyto normy v neprospěch obviněných lékařů.
Původně jsem řekl, že každý, kdo jedná nezákonně, kdo uplatňuje nezákonné zákony, když jsou
absolutně neplatné, musí být pohnán k odpovědnosti.
Přičitatelnost: Kdo je přičitatelný, kdo je odpovědný a do jaké míry je odpovědný?
Slovo Hannah Arendtové:
"Nikdo nemá právo používat svou poslušnost jako záminku k ospravedlnění svých činů.
Poslušnost není ospravedlněním pro jednání."
Rozhodujeme o sobě, to vyžaduje lidská důstojnost.
Pokud je norma, která je v hierarchii norem nezákonná, absolutně neplatná, pak není součástí právního systému.
Proto se jím nemusí řídit a správní orgány ani soudy jej nemají uplatňovat.
Pokud je přesto uplatněn, znamená to jednání bez právního základu - tedy především porušení zásady legality - a
je třeba jej přičíst státnímu orgánu, jehož orgány, které jsou mu přičitatelné, jednaly.
Pro mě to však nezakládá jen odpovědnost státu - kterým jsme nakonec my sami -, ale také odpovědnost jednajících orgánů podle
jejich schopnosti vhledu a jejich zavinění - zejména u vyšších a nejvyšších správních orgánů, zejména u vlád a zákonodárství.
To, co platí pro jednotlivé občany jako adresáty norem, musí tím spíše platit pro stát, jeho
moc a vlády a nakonec i pro tyto jednající orgány.
Nikdo se nemůže zbavit viny a odpovědnosti neznalostí zákona.
Neznalost není obranou proti zákonu.
To platí nejen pro občany, ale i pro všechny úředníky, soudce a státní orgány.
Pro vymezení odpovědnosti odkazuji obdobně na § 9 rakouského trestního zákoníku, tzv. paragraf právního omylu,
Odst. 1: Kdo neuzná protiprávnost činu v důsledku právního omylu, nejedná zaviněně, pokud mu nelze tento omyl přičítat k tíži.
Jistě bude obtížné nebo v mnoha případech nemožné vytýkat jednoduchým orgánům na okresní úrovni, pokud nebudou
vykládat základní práva tak, jak by to dělal ústavní právník.
(2): Právní omyl je třeba vytknout, pokud byla nespravedlnost snadno rozpoznatelná pro pachatele jako pro kohokoli jiného.
Když děti, žáci, museli nosit masky ve třídách po dobu několika měsíců kvůli opatřením, která nejsou založena na důkazech.
Pokud by tyto děti a žáci museli nosit masky i v hodinách tělesné výchovy - což je zdraví škodlivé a diametrálně
odlišné od prospěchu dětí - pak snadno rozpoznám nespravedlnost.
A věta druhá: Nebo jestliže se pachatel neseznámil s příslušnými předpisy, ačkoli by tak byl povinen učinit
podle svého povolání, zaměstnání nebo jiných okolností.
Očekávám, že každý úředník se seznámí s příslušnými normami základních práv, zejména pokud jde o aplikaci
zákonů, které se blíží zásahu, a zde se rozhodne, v nejlepším případě se proti nim ohradí .
Odst.3: Je-li pachatel obviněn z omylu, uplatní se trest stanovený pro úmyslný trestný čin, jedná-li úmyslně; jedná-li z nedbalosti,
uplatní se trest stanovený pro nedbalostní trestný čin.
Stát sám se prakticky nikdy nebude moci odvolávat na právní omyl jako důvod pro vyloučení své odpovědnosti a ručení.
Protože je a musí být dostatečně obeznámen s právními normami, které sám vytvořil.
Jde spíše o osoby jednající jménem státu, u nichž lze očekávat odbornost v jejich funkci a oblasti činnosti.
Přičitatelnost, odpovědnost a ručení - jak je to samozřejmé v soukromém právu na horizontální úrovni mezi soukromými osobami -
musí platit bez omezení i ve veřejném právu na vertikální úrovni.
Jedině tak lze vytvořit systém komplexní ochrany základních práv založený na právu jednotlivce na sebeurčení
prostřednictvím odpovědnosti všech zúčastněných subjektů.
Ti, kteří nemohou nést odpovědnost, se nebudou cítit zodpovědní.
Ale ten, kdo uznal právo své odpovědnosti, splní povinnost své odpovědnosti.
Na závěr uvedu požadavek, základní právo, které by mělo být podle mého právního chápání samo o sobě samozřejmé,
ale které by mělo být zařazeno do katalogu základních práv.
K tomu jsou povolány zejména politika a právní věda.
Předpoklad práva:
Člověk není stvořen pro zákon, ale zákon musí být stvořen pro člověka.
Člověk není služebníkem státu.
Člověk je vynálezcem státu a stát musí sloužit vynálezci, nikdy ne naopak.
Závěrem vyzývám k přeformulování starého základního práva:
Právní normy, které porušují důstojnost lidských bytostí, jejich přirozená práva, základní práva a
svobody, nemají normativní sílu a jsou absolutně neplatné.
Nikdo není povinen je dodržovat a nikdo není oprávněn k tomu zavazovat ostatní.
Takto zabráníme druhé koróně na věky věků!
Děkujeme za pozornost.
Fantastické! Pane doktore Brunnere, děkuji Vám jménem celé světové populace.
Obdivuji způsob, jakým spojujete právníky.
Je to nejlepší řešení, o které můžeme usilovat.
Lidé jsou jako malé děti.
Jste naši otcové, znáte zákon.
Vyjádřil jste to skvěle, pochopili jsme to.
Přejeme vám dobrý boj a celou řadu dalších.
Lid nesmí nikdy zapomenout, že je panovníkem.
A vláda není mým nadřízeným, ale mým zaměstnancem.
Děkuji, děkuji, děkuji!
Tato produkce vznikla u příležitosti konference pořádané Koalicí proti cenzuře ve Švýcarsku.
AZK nesleduje žádné finanční zájmy. Iniciátoři, řečníci ani Kla.TV neobdrželi za tento záznam žádný honorář.
Rádi bychom výslovně upozornili, že toto video lze v nezměněné podobě libovolně často reprodukovat a přeposílat.
AZK neodpovídá za obsah příspěvků. AZK je politicky i nábožensky neutrální, a proto nečiní žádné soudy o řečnících.
Články mají pouze informativní charakter a nevyjadřují názor společnosti AZK. AZK je v
každém ohledu neutrální informační centrum.
Každý řečník je odpovědný pouze za svůj příspěvek, nikoli za ostatní příspěvky nebo AZK, protože
mezi nimi neexistují žádné vzájemné závislosti.
Důležité upozornění: Zde uvedené informace byly ověřeny podle našeho nejlepšího vědomí a svědomí.
Nicméně řečníci a producenti nenesou žádnou odpovědnost za následky jednání nebo opomenutí v souvislosti
s obsahem tohoto videa. Každý nese výhradní odpovědnost za to, jak naloží s tím, co uslyší.