Опште информације о законским прописима и правилима AZK могу се наћи на крају презентације.
Након вредне презентације др Браудија из Јапана, сада поздрављамо угледног говорника из Аустрије.
Он има докторат из права и бави се централним проблемом како поступати или наставити у случајевима неправедних,
односно незаконитих правних норми и њихових последица.
Али знаш, за обичне грађане попут мене или нас, заправо не могу постојати неправедне правне норме.
За нас би то било као гадни Деда Мраз.
И зато смо никада не бисмо ни разматрали да таква неправда може нарушити наш достојанство и личност.
Али то је управо уобичајена заблуда!
А др јур. Михаел Бруннер сада ће ову опасну заблуду оповргнути својих шест теза и указати
на излазе из ове превише непризнате дилеме.
Али пре него што га овде на стадиону поздравимо, ево кратког прегледа његове каријере.
Др Михаел Бруннер је стекао докторат 1990. године након студија права и радио је као адвокат у Аустрији 31 годину.
Од марта 2020. године он је активан критичар мера у вези са коронавирусом, подноси жалбе Уставном суду против тих мера,
говори на демонстрацијама, објављује видео записе и тако даље.
А сада преглед његове политичке каријере:
Октобар 2020:
Основање Фондације "Адвокати за основна права – Адвокати за просвећивање" у Бечу
Фебруар 2021:
Основање политичке странке "MFG – Људи, слобода, основна права"
Од јесени 2021: Његова странка улази у државну скупштину Горње Аустрије;
Изборни успеси на изборима за локалне савете у Горњој Аустрији, Доњој Аустрији и Тиролу
Јесен 2022:
Кандидат МФГ на федералним председничким изборима у јесен.
Он се позиционирао као противник политичког естаблишмента.
јул 2023:
Основачки члан Међународног удружења адвоката, међународне асоцијације која се бави законодавством широм света.
новембар 2023:
Пензионисање као активни адвокат.
Од децембра 2023. године, разне предавачкe активности и континуирани правни рад у саветодавној улози, итд.
Др Бруннер данас говори о "Човеково достојанство је мера правде – све остало је неправда."
Желео бих да упутим топао дочек свима вама и изразим своју искрену захвалност на прилици да допринесем
данашњој дискусији о овој важној теми, наиме правној класификацији неправедних закона и њихових последица.
"Људско достојанство је мера правде.
Људско достојанство мора бити мера правде, иначе је то неправда.
Закон и правда нису синонимни појмови.
Закон не мора нужно да значи правду.
Праведност не мора бити закон.
Закон без правде је неправда.
Правда је увек правда.
Шта је правда у правном смислу?
Правда је процена знања.
Једнаке ствари третирати једнако, а неједнаке ствари третирати неједнако.
Или да поступате на такав начин да поступци вашег максимума могу бити уздигнути у универзални закон, како каже Имануел Кант.
Или једноставно миран поредак – јер не може бити мира без правде; не може бити мира без равнотеже интереса.
Ако би правда била поштена и не би било неправедних закона, мој есеј, моја презентација, већ би били углавном готови.
Међутим, стварност нас учи нечему другом.
Она нас учи да идеал правде није остварен.
Ни у правној сфери ни у политичкој сфери.
Незаконити, неправедни закони се доносе у законодавном телу.
Они се примењују од стране извршне власти и они се спроводе од стране судске власти.
Они су сви подложни обавезама усаглашености.
Грађани су обавезни да се повинују чак и неправедним законима.
Главно питање којим се бавим већ месецима – овде могу да прикажем само део свог рада – јесте правна
класификација неправедних правних норми и њихових последица.
За мене је полазна тачка за утврђивање да ли је закон праведан или неправедан људско достојанство.
То је највиши правни принцип у природном и позитивном праву .
То је централна норма цивилизованих правних система, утемељена и у обичном праву и у уставном праву .
У демократском систему заснованом на владавини права, сва права потичу од народа.
Слобода и једнакост су стубови демократије.
Иако су људи пренели своју власт политичким странкама да их представљају, народ остаје
суверена власт којој су представници одговорни.
Иако се у пракси представничке демократије моћ политичких странака све више шири на све облике друштва и цивилне
структуре, демократија постоји само ако одговара вољи народа.
Закони против народа или закони против правде никада нису исправни и нису подржани вољом народа.
Народ, суверен, није делегирао своја права представницима да би ти представници могли доносити
законе у своју корист или супротно вољи народа.
Сваки представник који игнорише закон и правду мора бити позван на одговорност и мора сносити последице за своје поступке!
Пракса у Аустрији, као и у другим земљама, према Уставном суду у Аустрији и аустријском законодавству, да се чак и неуставни
закони морају примењивати док не буду укинути – а затим, ако је потребно, у року за исправку до 18 месеци –
значи да неправда постаје закон, што ја снажно одбацујем.
Када раздвајање власти више не функционише, када владе могу ефикасно саме да доносе законе захваљујући својим парламентарним
већинама и када фактички више нису предмет парламентарне контроле, када владе попуњавају административна и судска места
политичким именовањима, када државне организације и институције постају олигархијске , када се цензурише слобода изражавања,
академска слобода и слобода штампе, када се они који другачије мисле клеветају, исмевају, па чак и прогоне,
када се уништава медијска разноликост – тада смо далеко од било какве владавине права.
Најкасније са објављивањем досијеа Института Роберта Коха, постало је јавно познато, чак и за мейнстрим,
да никада није постојала никаква доказна основа за било коју од мера у вези са коронавирусом.
То је увећано политичком акламацијом .
Криза изазвана коронавирусом од 2020. до 2023. била је највећи правни и медицински скандал у свету од 1945. године!
Да би се такви политички слогани у будућности учинили неефикасним, свака неправда мора од
самог почетка бити лишена правне ваљаности!
Сви који учествују у овоме морају бити позвани на одговорност!
Људско достојанство – овде цитирам Тому Аквинског:
Сваки закон који узвишава људско достојанство је праведан.
Сваки закон који понижава људско достојанство је неправедан.
Члан 16 Аустријског општег грађанског законика, као централна норма основног права личности, прописује да
сваки човек има урођена права која су разуму самоочигледна и да се стога мора сматрати лицем.
Ово постулира основно право личности као правни принцип и централну норму цивилизованих правних система.
Права су урођена људским бићима.
То значи да се они не стичу нити се позајмљују, а камоли од стране влада или представника.
Они не морају прво бити додељени или стечени.
Они су својствени човечанству, бићу човека.
Члан 1 Немачког Основnog закона такође прописује:
Људско достојанство је неприкосновено.
Дужност свих државних органа је да их поштују и штите.
Следећа основна права обавезују законодавну, извршну и судску власт као директно применљиво право.
И желео бих да додам да они такође везују медије.
Поред члана 1 Основног закона, члан 79 прописује да устав остаје на снази у вечности.
Ова основна права, неприкосновеност људског достојанства, не могу се изменити ни уставном амандманом.
То је вечно.
Људско достојанство је безвременски етички принцип који превазилази сваки облик власти.
За сваки људски живот је једнак и има право да слободно постоји.
"Људи, као сврхе сами по себи, никада не смеју бити третирани као средства за остварење неког циља", према Имануелу Канту.
Према утврђеној судској пракси Немачког савезног уставног суда, људско достојанство је највиша вредносна одредба
Основног закона и уставни принцип немачког правног система.
Човеково достојанство је највиша уставна вредност и није предмет преговора.
У истом духу, члан 7 Савезног устава Швајцарске Конфедерације наводи да људско достојанство мора бити поштовано и заштићено.
Универзална декларација о људским правима од 10. децембра 1948:
Сви људи су рођени слободни и једнаки у достојанству и правима, обдарени разумом и савешћу и
треба да се међусобно односе у духу братства.
Декларација о независности Сједињених Држава, објављена 4. јула 1776, проглашава: Сви људи су створени једнаки.
Сва људска бића имају одређена неприкосновена права, укључујући живот, слободу и тежњу ка срећи.
Безусловно, неопходно и неограничено поштовање људског достојанства је темељ владавине
права и демократије, који се не може преговарати.
Они чине апсолутну црвену линију коју никада не сме прећи.
Они који крше људско достојанство крше демократску уставну државу и владавину права, без којих не може бити правде –
без закона, без државе која не би постала банда разбојника.
Августин из Гипона: "Уклоните правду и шта је држава ако не велика банда разбојника?"
На основу онога што ја, као адвокат, називам врховним основним принципом основне материјалне норме
– људског достојанства – дошао сам до шест теза.
Али прво, кратка изјава Мартина Лутера Кинга.
Био бих први који би заговарао поштовање поштених закона.
Човек има не само законску, већ и моралну обавезу да поштује праведне законе.
Насупрот томе, људи имају моралну одговорност да игноришу неправедне законе.
Слажем се са Светим Августином да неправедан закон уопште није закон.
Неправедна закон није закон, каже највиша латинска максима.
А сада на шест теза:
Прва теза: Основна норма правног система, из које проистичу сви закони, јесте људско достојанство као изворно право појединца.
То није ни хипотеза ни фикција.
2. теза: Највиши закон је људско достојанство као основно право појединца.
Ово су његова урођена права, основна права и слободе.
Они чине саставне принципе правног система.
Трећа теза: Правне норме које крше људско достојанство и урођена права су апсолутно ништавне.
Они немају нормативан легитимитет.
У том погледу заузимам став превладавајуће доктрине, доктрине такозване догме ништавности , више о томе касније.
Четврта теза: Правне норме које крше основна људска права и слободе су апсолутно ништавне и неважеће.
Они немају нормативан легитимитет.
5. теза: Правне норме које крше вишерангиране правне норме су апсолутно ништавне.
Они немају нормативан легитимитет.
6. теза: Виши закон превазилази нижи закон, чинећи овај потпуно ништавним и неважећим.
Нижерангирани закон не може да поништи вишерангирани закон.
Могу да оправдам ове тезе, које заснивам на људском достојанству, и у погледу позитивног права
кроз правну ситуацију и у погледу правне филозофије.
Густав Радбрух је био један од најважнијих правних научника 20. века.
Он је био политичар Социјалдемократске партије и два пута је служио као рејхсминистар правде током Вајмарске Републике.
Он је живео од 1878. до 1949. године.
"Моћ може бити заснована на нужности, али никада на обавези или ваљаности."
Он црта линију између неправилног закона, који можда није прикладан, могао би бити
другачије структуиран или је једноставно неправилан.
Једноставно нетачно у односу на неправедни закон који је достигао одређени степен неправде.
Он објашњава своје образложење, које на крају води до Радбрухове чувене формуле.
Цитирам: "Сукоб између правде и правне сигурности вероватно се може решити давањем предности позитивном
праву, које је обезбеђено законима и моћи, чак и ако је његов садржај неправедан и непримерен."
Осим ако противречност између позитивног права и правде не достигне такав неподношљив ниво да право,
као неисправно право, мора уступити место правди.
Немогуће је повући јасну границу између случајева правне неправде и закона који остају на снази упркос свом нетачном садржају.
Још једну разлику, пише он, може се направити са највећом јасноћом.
И ево кључне реченице: "Где се правда чак ни не тражи, где је једнакост, која је у срцу правде, намерно
порицана при успостављању позитивног права, закон није само погрешан, већ уопште нема правног карактера."
За право, чак и позитивно право, не може се дефинисати другачије осим као наредба и закон чији је циљ да служи правди.
Закон мора служити правди, иначе је неправда.
И он даље каже: "Где се правда чак ни не тражи, аранжмани тако створени могу бити само изрази власти, никада правни принципи."
Дакле, закон који одређеним људима ускраћује људска права није правни принцип.
Формула Радбруха је затим укључена у судску праксу Савезног уставног суда у такозваним
суђењима "стрелцу са зида" након распада НДР.
Закон или наредба којом се граничном чувару наређује да пуца у сваког ко покуша да напусти НДР такође је неправедна и кажњива.
И овде долазимо директно до следеће суштинске одредбе, члана 7 Европске конвенције о људским правима:
Нема казне без закона:
Став 1 наводи да мора постојати закон за сваку казну за прекршај. Ниједна казна не може бити строжа од
казне која је важила у тренутку када је прекршај учињен.
Међутим, постоји један веома важан изузетак од овога, наиме у ставу 2:
Овај члан не смеје довести у питање суђење и казну било које особе за било који чин или пропуст који је, у
време када је учињен, био кривичан према принципима права општеприхваћеним од цивилизованих нација.
Слично томе, у члану 38 Статута Међународног суда правде, Међународни кривични суд примењује опште
правне принципе које признају цивилизоване нације.
Општепризната правна начела која имају предност над законом уграђена су у позитивно право и стога су правно обавезујућа.
Исто важи и за Европску унију:
Општи правни принципи су део примарног права Европске уније.
Ово се односи на поштовање основних права, равноправног третмана и пропорционалности.
Да бих разумео хијерархију норми, желео бих укратко да објасним структуру правног система.
Хијерархијска структура правног система као хијерархија норми значи да свака нижа норма мора бити у складу са вишом нормом.
Мора да буде генерисано по вишем стандарду, иначе је незаконито.
У Аустрији смо регулисали хијерархијску структуру правног система на следећи начин.
Међутим, ово се односи и на друге правне системе, укључујући земље у оквиру Европске уније.
Ниво 1: Највиши ниво се састоји од основних принципа Савезног устава.
Ово су демократски, републикански, либерални, федералистички и уставни принципи.
Фаза 2: примарни право ЕУ, односно уговори о ЕУ. И веома важно, Харта о основним правима Европске уније
као примарни право и, заузврат, општи принципи права.
Ниво 3: секундарно право ЕУ, које обухвата законодавство усвојено од институција ЕУ, нарочито уредбе и директиве.
Ниво 4: федерални уставни закони и уставни закони појединачних држава.
5. ниво: федерални закони и државни закони као обични закони који морају бити у складу са уставним законима.
Ниво 6: Правилници – ово су опште правно обавезујуће одредбе које доносе управни органи, а
које могу бити донете само на основу закона.
Фаза 7: А затим појединачне одлуке у појединачним случајевима: пресуда, налог и одлука.
Ако, као што сам рекао, правни норм стоји у супротности са овом хијерархијском структуром правних прописа, онда
је – према мом правном схватању и према доктрини ништавности – апсолутно ништаван и неважећи.
То би такође значило да се не би покренула ни обавеза за поступање.
Ево нас до ништавности: Неправедан закон није закон.
Неправедан закон уопште није закон, као латинска максима.
Правно утемељење доктрине ништавности, према којој више право derogira – односно надјачава – ниже
право, које је апсолутно и неповратно ништавно.
У том смислу није потребан посебан изазов.
Настаје такозвани "Eo ipso effect".
За разлику од тога, доктрина израчунавања грешака, која је уобичајена у Аустрији и такође прописана законом:
Упркос својој незаконитости, такви стандарди остају на снази и обавезујући док их не поништи
оспоравање од стране овлашћене државне институције.
Ово је неспојиво са демократским и уставним поимањем и са логичком и систематском
структуром правног система као хијерархијске целине.
У аустријском приватноправу, међутим, члан 879(1) прописује: Уговор који крши законску забрану или
је у супротности са јавним поретком је ништаван.
Дакле, у приватном праву нема потребе за спором, али у јавном праву он је свакако потребан.
А Уставни суд у Аустрији чак има могућност да дозволи да овај незаконити закон остане на снази до 18 месеци (!).
По мом мишљењу, ово је неспојиво са принципима владавине права и заснива се искључиво на веома сумњивој доктрини
прорачуна грешака и одређеном степену правног сигурног стања.
Сам закон даје онима на које се норме односе право на самопомоћ.
Најчешћи и најпознатији је самоодбрана:
"Када неправда постане закон, отпор постаје дужност." Бертолт Брехт
Члан 3 Аустријског кривичног законика регулише самоодбрану:
Лице не поступа противзаконито ако користи само одбрану неопходну да одбије непосредни или претходни противзаконити напад – важно
је, противзаконити напад – на свој или туђи живот, здравље, физички интегритет, сексуални
интегритет и самоопредељење, слободу или имовину.
Услови за самоодбрану, који морају бити кумулативно испуњени, су, дакле, неопходна одбрана, садашњи или непосредни напад,
незаконитост напада и напад на имовину која се може бранити.
Напад оправдан супстанцијалним правом, односно законодавством или прописима – било да је у питању агресивна
држава – не представља самоодбрану, јер напад није незаконит.
Стандард остаје на снази чак и ако га суд касније поништи као незаконит.
Међутим, ако заузмем став који заговарам – доктрину ништавности, систематско разматрање хијерархијске структуре правног система –
да су такве норме апсолутно ништавне и неважеће, онда је напад агресивне државе
незаконит и чин самоодбране заиста би био дозвољен.
Још једно веома често право самопомоћи: хитност.
Желео бих да започнем веома прикладним цитатом Лудвига фон Мизеса, који је посебно релевантан за наша времена:
Нема веће претње цивилизацији од владе неспособних, корумпираних или злих људи.
Олакшавајуће околности у аустријском праву регулисане су у члану 10 став 1 Кривичног законика.
То је регулисано на сличан начин у другим правним системима.
Свако ко учини кажњиво дело како би спречио непосредну, значајну штету себи или другој особи, ослобођен је одговорности ако претња
штете коју то дело представља није несразмерно тешка – односно мора се применити тест сразмерности – и ако
се од особе повезане са правно заштићеним вредностима није могло очекивати друго понашање.
– тј. неразумност било ког другог понашања и пропорционалност.
Поред тога, постоји и ванправна ванредна состојба.
Наводи се: Одбрамбена акција предузета у ванредној ситуацији није незаконита ако је правни интерес који
се штити веће вредности од интереса који је оштећен.
Желео бих да овде упутим на актуелну судску праксу, посебно у Немачкој:
Издавање лажних медицинских сертификата од стране лекара у контексту сертификата за изузеће од ношења маски због КОВИД-19 и
сертификата о вакцинацији против КОВИД-19 мора се исправно оценити као мера у ванредним околностима, чак
и ако се претпостави да такви закони о коронавирусу нису били незаконити од самог почетка.
Не само да су у моjim очима оправдани, већ су и оправдани.
Јер су људско здравље и живот вреднији од законског права на поузданост медицинских увереница.
Основна дужност лекара је: Primum non nocere, прво не наношети штету – secundum cavere, штити,
буди опрезан – tertium sanare, у konaчници лечити.
Стога, по мом мишљењу, то не би требало првенствено сматрати чином нужде, већ апсолутном ништавношћу таквих
неправедних норми, које се не могу сматрати важећим.
Сматрам да судовима више не би требало бити дозвољено да примењују такве стандарде на штету оптужених лекара.
Рекао сам од самог почетка да свако ко делује противзаконито, ко примењује незаконите законе
када су они апсолутно ништавни, мора да одговара.
Атрибутивност: Ко је одговоран, ко је полагач и у којој мери су одговорни?
Реч Хане Арендт о овој теми:
Нико нема право да користи послушност као изговор за оправдање својих поступака. Послушност није оправдање за деловање.
Ми смо самоопредељени; људско достојанство то захтева.
Ако је норма која је незаконита у хијерархији норми апсолутно ништавна, онда она није део правног система.
Стога се не мора поштовати и ни администрација ни судови га не примењују.
Ако се ипак примени, то представља радњу без правног основа – и тиме пре свега кршење принципа законитости – и
приписује се државном органу чији су органи тако поступили.
Међутим, за мене ово оправдава не само одговорност државе – која је, у крајњој линији, наша – већ и одговорност поступајућих
органа према њиховој способности разумевања и према њиховој кривици – нарочито виших и највиших
управних тела, нарочито влада и законодавних органа.
Шта се примењује на појединачне грађане као адресате норми, мора се примењивати још више на државу, њене
органе и владе, а у крајњем и на ова делујућа тела.
Нико не може бити ослобођен кривице и одговорности због незнања закона.
Непознавање закона није оправдање.
Ово се односи не само на грађане, већ и на све државне службенике, судије и све државне органе.
Да бих одредио границе одговорности, позивам се на члан 9 Аустријског кривичног
законика, такозвану клаузулу о правној заблуди.
Пасус 1: Ко не препознаје незаконитост чина због грешке у праву, није крив ако му се та грешка не може приписати.
Сигурно је тешко, ако не и немогуће у многим случајевима, критиковати локалне власти због тога што
основна права не тумаче на исти начин као уставни правник.
Параграф 2: Правна грешка се може приписати ако је неправилност била једнако лако препознатљива починиоцу као и било коме другом.
Када су деца и ученици месецима морали да носе маске у учионицама због мера против коронавируса које нису засноване на доказима.
Ако су ова деца и ученици понекад морали да носе маске током часова физичког васпитања – што је штетно за
здравље и у потпуној супротности са најбољим интересима детета – онда је неправда за мене лако уочљива.
И друга реченица: Или ако се починилац није упознао са релевантним прописима, иако је био обавезан да то
учини због своје професије, занимања или других околности.
Очекујем да се сваки државни службеник упозна са релевантним стандардима основних људских права, посебно када
је реч о примени интрузивних закона, и да донесе одлуку по овом питању, или барем да уложи протест .
Параграф 3: Ако је грешка кривична, онда ако починилац делује намерно, примењује се казна предвиђена за намерно дело; ако
делује из нехата, примењује се казна предвиђена за нехатно дело.
Држава сама, практично у ниједном случају, неће моћи да користи правну грешку као основу
за искључивање своје одговорности и обавезе.
Јер је довољно упознат са правним нормама које је сам створио и мора да буде упознат са њима.
Ради се, пре свега, о лицима која делују у име државе, од којих се може и треба очекивати да имају
стручност у својој функцији и областима свог деловања.
Одговорност, обавеза и кривична одговорност – који су у приватном праву на хоризонталном нивоу између приватних лица
ствар уобичајене праксе – морају се без ограничења примењивати и у јавном праву на вертикалном нивоу.
Само на овај начин, кроз одговорност свих укључених актера, може се створити систем свеобухватне заштите основних
права који се заснива на праву појединца на самоопредељење.
Они који не могу бити држани одговорним неће се осећати одговорно.
Али они који су признали право своје одговорности испуниће дужност своје одговорности.
Сада долазим до свог закључка са захтевом, основним правом – које, према мом правном схватању, треба да буде самоочигледно
– али које треба да буде укључено у каталог основних права.
Политика и јуриспруденција имају посебну одговорност у том погледу.
Предпоставка за право:
Људи нису створени за закон; напротив, закон мора бити створен за људе.
Појединац није слуга државе.
Човек је проналазач државе, и држава мора служити свом проналазачу, никада обрнуто.
Коначно, позивам да се следеће реформулише као старо основно право:
Правне норме које крше људско достојанство, урођена права, основна права и слободе
немају нормативно важење и апсолутно су ништавне.
Нико није обавезан да их следи и нико нема право да друге на то обавезује.
Овако ћемо заувек спречити другу пандемију коронавируса!
Хвала вам на пажњи.
Апсолутно фантастично! Др Бруннер, захваљујем вам у име целе светске популације.
Дивим се како окупљаш адвокате.
То је најбоље решење ка којем можемо тежити.
Људи су као мала деца.
Ви сте наши очеви, знате закон.
Ти си то сјајно објаснио, ми смо то разумели.
Желимо вам срећу и још много тога.
Народ никада не сме да заборави да је суверен.
А влада није мој претпостављени, већ мој запослени.
Хвала вам, хвала вам, хвала вам!
Ове продукције су настале поводом конференције Анти-цензурске коалиције у Швајцарској.
AZK не гони никакве финансијске интересе. Нити иницијатори, нити говорници, нити Kla.TV
нису примили никакву надокнаду за овај снимак.
Желимо изричито да истакнемо да се овај видео може репродуковати и прослеђивати онолико
пута колико се жели, у непромењеном облику.
AZK не сноси одговорност за садржај било којих доприноса. AZK је и политички и верски неутралан и стога не оцењује говорнике.
Чланци су искључиво у информативне сврхе и не одражавају мишљење AZK. AZK је у сваком погледу неутрални информациони центар.
Сваки говорник је одговоран само за свој допринос, а не за доприносе других или за AZK, јер између њих нема међузависности.
Важна напомена: Информације представљене овде проверене су према нашем најбољем знању и уверењу.
Ипак, говорници и продуценти не преузимају никакву одговорност за последице које произлазе из поступања или пропуста
у вези са садржајем овог видеа. Свако сноси искључиву одговорност за то како поступа са оним што чује.