1. marta 2020. godine na snagu je stupio takozvani Zakon o zaštiti od ospica u Njemačkoj.
Kao dio obaveze da prilože dokaz o zaštiti od ospica, roditelji imaju mogućnost prisustvovati
konsultaciji sa nadležnom zdravstvenom institucijom.
Ove konsultacije imaju za cilj uvjeriti roditelje u nužnost takozvane vakcinacije protiv ospica.
Izjave poput "Cijepljenje će manje naštetiti vašem djetetu nego da oboli od ospica", "Broj slučajeva ospica opada od uvođenja
cijepljenja", "Vaše dijete neće oboljeti od ospica jer su svi ostali cijepljeni", "Cijepljenje doprinosi stadu
imunitetu [(=kolektivni imunitet: zajednica je (uglavnom) zaštićena od zarazne bolesti.)!" i "Sve je naučno!"
U svojoj aktuelnoj i informativnoj prezentaciji dr Gerd Reuther opovrgava mnoge tvrdnje takozvanih savjetnika za vakcinaciju
protiv ospica i objašnjava zašto su dječje bolesti važne.
"Ošpice, kao i druge dječje bolesti, dovode do toga da su mnoge bolesti kasnije u životu rjeđe."
To znači da, u cjelini, prebolijevanje dječjih bolesti služi zaštiti zdravlja.
Stoga je sigurno da kod djece, na primjer, mucanje i enureza mogu nestati nakon što dobiju ospice.
Sada postoje izvještaji da se kod 32 hronične bolesti stanje poboljšava ili da one nestaju nakon infekcije ospicama.
Dugi niz godina Dječja bolnica u Baselu namjerno je izazivala infekcije ospicama kod pacijenata s nefrotičnim sindromom,
bolešću bubrega, jer je bilo poznato da nakon infekcije ospicama nefrotični sindrom nestaje bez ikakvog
liječenja, koje se godinama prije moglo pokušavati.
Više je puta rečeno da je multipla skleroza kasnije u životu mnogo rjeđa kod ljudi koji su u djetinjstvu imali bolesti poput
ospica nego kod onih koji ih nisu imali ili su bili cijepljeni.
Također znamo da su djeca u zemljama Trećeg svijeta manje podložna parazitskim infekcijama
i malariji ako su u djetinjstvu imala ospice.
Roditelji to jedva ikada čuju!
Odvojite vrijeme da pogledate cijelu prezentaciju dr. Gerd Reuthera i obavijestite roditelje, nadležne
zdravstvene službe u vašem području, liječnike ili političare.
Hvala na uvodnom predstavljanju.
Da, lažu nas na mnogo načina, kao što ste rekli:
Lažu nas u historiji, u medicinskoj historiji, ali i iznova i iznova u pogledu činjenica o savremenoj medicini.
Oni koji to prije nisu htjeli povjerovati, vidjeli su, najnovije s koronavirusom, da
službenim informacijama zapravo nije vjerovati.
I ovo je već neko vrijeme istina za sve što se govori o vakcinaciji.
I zato bih danas želio govoriti o vakcini protiv ospica i o samoj bolesti ospica, koja je pretvorena u znak
upozorenja, kao da su ospice strašno ozbiljna bolest koja često može dovesti do teških komplikacija pa čak i smrti.
I... – Samo trenutak, moram preći na prezentaciju dok to ne nestane, da, u redu.
Dakle, od samog početka, da – ...gdje je to, naravno, stanje koje u početku ima pomalo
dramatičan aspekt za sve zbog simptoma na koži.
Očigledno je da je neko bolestan kada su visoke temperature.
Ali onda zapravo počinje s potpuno nepouzdanim informacijama koje šire mediji i, nažalost, također službene
institucije, uključujući Svjetsku zdravstvenu organizaciju.
Tek nedavno je Svjetska zdravstvena organizacija izdala saopćenje u kojem stoji da je situacija dramatična, odnosno
da se broj izbijanja ospica u zemljama širom svijeta povećao sa 36 na 57, što je porast od 50 posto.
I na planeti bi bilo 10,3 miliona slučajeva ospica, sa 107.500 smrtnih slučajeva.
Dovoljno je da vas ostavi pomalo zbunjenim, jer RKI nastavlja širiti broj – na koji ćemo se kasnije vratiti – koji
je također netačan: jedna smrt na 1.000 slučajeva ospica.
Ali ako izračunate, to bi bilo jedno umiranje na svakih 100 slučajeva ospica. Kako je to moguće?
I cijela priča postaje još zanimljivija kada pogledate najnovije ključne informacije Svjetske zdravstvene organizacije.
Tokom proteklih 25 godina, vakcinacija je spasila živote 60 miliona ljudi.
Ako kažete, na primjer, 100.000 smrtnih slučajeva godišnje, 25 godina, to bi bilo 2,5 miliona smrtnih slučajeva.
I kako je vakcinacija mogla spasiti 60 miliona života?
Dakle, sasvim očigledno nešto nije u redu.
A ako se potrudite pročitati detaljnu publikaciju SZO-a, vidjet ćete da se SZO nije oslanjao na opažajne podatke,
nego u toj publikaciji navodi da su ti podaci bili nedovoljni.
I tako su lično prihvatili podatke i simulirali ih pomoću računarskog programa, naime programa nazvanog Measles CFR.
I ovaj program očito nije uzimao u obzir jednu smrt na 1.000, nego jednu smrt na 100. I nekoliko drugih pretpostavki.
U svakom slučaju, ukupan broj prijavljenih slučajeva ospica ovdje je potpuno netačan.
I to također vrijedi, ako to pogledamo na nešto manjoj skali, za Evropu.
Čime bi možda trebalo još jednom pojasniti da Evropa za Svjetsku zdravstvenu organizaciju nije Evropa, već Evropa zapadnih sila.
Obuhvata Grenland, Evropa se proteže do Berinškog tjesnaca, sve do Vladivostoka, a možete vidjeti i mali
Izrael, koji zapravo nema nikakve veze s Evropom, ali je također uključen u evropsku regiju.
Dakle, ako pročitate naslove poput "Dramatičan porast slučajeva ospica u Evropi", može se desiti da je bilo nekoliko dodatnih
slučajeva u Izraelu ili negdje drugdje u nekoj maloj zemlji.
Ali to bi bila "Evropa", a ne zemlje Evropske unije.
Ali šta se zaista dešava u Evropskoj uniji?
U 2023. godini zabilježeno je 2.361 slučaj ospica u 30 zemalja EU.
Incidencija od 5,2 na 1 milion stanovnika.
Dakle, to zaista nije uobičajena bolest, već, kao što znamo u medicini, vrlo rijetka bolest.
Posebno kada to uporedite sa definicijom koju je Evropska unija uspostavila za rijetke bolesti u korist farmaceutske industrije.
Uostalom, upravo je farmaceutska industrija prije nekoliko godina zahtijevala da ona u prvom
redu bude odgovorna za lijekove za rijetke bolesti.
Potrebni su vam posebni uslovi, a onda ste morali pronaći definiciju – šta je rijetka bolest?
Rijetka bolest u Evropskoj uniji je ona koja pogađa najviše 5 na 10.000 ljudi.
Pogledajmo ospice.
Ošpice bi i dalje bile rijetka bolest u Evropi čak i da u Njemačkoj nismo imali 50 do 500
slučajeva godišnje, nego 41.500 slučajeva ošpica.
Čak i tada, to bi i dalje bila rijetka bolest.
To znači da je stvarnost takva da je ospica zapravo izuzetno rijetka bolest.
I ovo su brojke koje sada imamo, od 2001. do 2018.
Možete to jasno vidjeti s lijeve strane: 2001. godine bilo je 6.000 slučajeva, a 2008. godine 500.
A sada, 2020. godine, kada je uvedena obavezna vakcinacija, bilo je 50 slučajeva.
To znači da ovdje govorimo o zaista malom broju slučajeva.
Zanimljivo je i to da je sada, u 2020. godini, bilo 50 slučajeva obavezne vakcinacije... – što je zapravo ispravniji
termin, jer se zapravo ne bi trebalo govoriti o obavezi.
To je pomalo kao ispunjavanje dužnosti. To je prisila.
Ali pravno gledano, ono što se ovdje zapravo izražava jeste prisila na vakcinaciju.
Gdje se mora reći da ovaj razvoj u posljednjih samo 20 godina pokazuje gdje leži objektivna potreba za ovim.
Najupečatljivija promjena u posljednjih 20 godina bila je pad sa 6.000 na 766 između
2001. i 2003. godine. I šta se tamo dogodilo?
Stopa vakcinacije se nije promijenila. Nije bilo prisile na vakcinaciju.
Ne, ono što se dogodilo je da je uvedena obaveza prijavljivanja slučajeva ospica, što na prvi pogled djeluje apsurdno.
To znači da ako prisilim liječnike da prijave slučajeve ospica zdravstvenim vlastima, broj
slučajeva pada na deset posto. Kako je to moguće?
Jedino objašnjenje, po mom mišljenju, jest da su ovo vjerovatno stvarne brojke.
Ali prethodne brojke, naime 6.000 i čak više u 1990-ima, nikada nisu bile tačne.
Očigledno su izmišljeni, jer kako drugačije objasniti da čim se liječnici kazne zbog neprijavljivanja bolesti
zdravstvenim vlastima, broj slučajeva iznenada opadne?
To ne može biti istina. Dakle, kao što znamo iz drugih slučajeva, moramo pretpostaviti da su brojevi
decenijama izmišljani po nahođenju Instituta Roberta Kocha.
Otkako je stupio na snagu obaveza izvještavanja, pojavio se još jedan fenomen koji se ne odražava u ovim
brojkama, a to je da prosječna dob oboljelih od ospica raste.
Danas polovina svih slučajeva ospica zabilježena je kod osoba starijih od 20 godina.
To znači da se nešto promijenilo. I također se mora pretpostaviti uzročnu vezu s vakcinacijama.
Vjekovima ospice nisu bile bolest koja je pogađala odrasle.
To su bili izuzetno rijetki slučajevi. Radije, to je bio problem u početnoj fazi.
Ako to više nije slučaj, onda mora postojati neki utjecajni faktor.
I jedini faktor koji trenutno ima smisla je provođenje vakcinacije.
U svakom slučaju, cijela situacija je takva da je bolest izuzetno rijetka.
A ako izračunate da prosječan doktor ima ukupno oko 200.000 kontakata s pacijentima tokom 30-godišnje
karijere, onda bi prosječan doktor morao raditi 150 godina da vidi samo jedan slučaj ospica.
Međutim, ovo se tumači kao "poseban zdravstveni rizik".
To je groteskna stvar, jer Zakon o zaštiti od infekcija navodi da prijetnja prijenosa je: zarazna bolest koja, zbog
klinički teških oblika napredovanja i načina širenja, može predstavljati ozbiljnu opasnost za širu javnost.
Pitanje je kako se to može učiniti za bolest koja je izuzetno rijetka i koja, prema službenim
podacima, izuzetno rijetko ima tečan ili smrtonosan tok?
To zapravo nije moguće. Ali je ovaj odjeljak Zakona o zaštiti od infekcija iskorišten za opravdanje
indirektnog prisile na vakcinaciju protiv ospica u Njemačkoj.
Nisu svi pogođeni. Kao što vidim ovdje na monitorima, većina njih je rođena prije 1971. godine, da tako
kažem, i stoga imaju koristi od milosti ranog rođenja.
Tada bi se pretpostavilo da bi neko bio imun.
Međutim, svako ko je rođen nakon 31. decembra 1970. mora dostaviti dokaz da je imao ospice
ili da bi inače bio vakcinisan protiv ospica.
Ovo se odnosi na djecu iz vrtića i osnovnoškolce, zaposlene u ustanovama zajednice, osobe rođene
1971. godine ili kasnije i sve zdravstvene radnike.
Zato se pretpostavlja, ili se barem sugeriše, da u ovim zajedničkim objektima postoji posebno visok rizik od ospica.
I moraš provjeriti primjenjuje li se to uopće.
Prema informacijama Saveznog vijeća iz 2020. godine, ukupno 11 miliona ljudi u Njemačkoj mora dokazati
da su imuni na ospice putem bolesti ili vakcinacije.
Činjenica da je dokazivanje imuniteta na virusnu bolest prilično nejasna stvar je druga
priča, o kojoj ćemo malo kasnije razgovarati.
Ali pogledajmo ovo: između 2014. i 2018. godine bilo je 430 epidemija ospica sa 3.178 slučajeva, od kojih se
samo četvrtina dogodila u ovim ustanovama zajednice gdje zaposleni moraju predočiti dokaz o imunitetu.
Preostalih 75 posto slučajeva dogodilo se na mjestima gdje cijepljenje još uvijek nije obavezno.
Ovo također pokazuje da ono što ovdje provode takozvani stručni odbori Instituta Robert Koch, STIKO i
zdravstvene vlasti daleko je od racionalnog pristupa.
Opća situacija je vjerovatno dobro poznata.
Ošpice su nekada bile mnogo češće. Ovo su smrtni slučajevi od ošpica ovdje.
Zato se pozivam na broj smrtnih slučajeva, a ne na ukupan broj slučajeva, jer je, kao što sam ranije
objasnio, obaveza izvještavanja uvedena tek 2001. godine.
Ranije nije postojao zahtjev za izvještavanje. To znači da stvarni broj slučajeva prije toga nije poznat.
Jer što se više vraćate u prošlost, bilo je relativno uobičajeno da mnogi ljudi koji su imali ospice čak ni ne posjete liječnika.
Kad sam kao dijete imao ospice, također sam bio kod kuće.
To je bila dijagnoza majke, i rekla je: "Sada ćeš samo nekoliko dana ostati u krevetu, a onda ćeš
opet ustati kad budeš dobro." I to je bilo sve.
Naravno, to se ne vidi u statistici. Zato ima smrtnih slučajeva.
Ali se ispostavilo da je još 1960-ih bilo između 100 i 200 navodnih smrtnih slučajeva od ospica.
Kažem navodno jer uzročnost nikako nije sigurna.
A kada je vakcina protiv ospica prvi put uvedena 1974. godine, a zatim je 1976. intenzivirana kampanja za eliminaciju
ospica, ovi su se brojevi već dramatično smanjili na ispod 40.
To znači da je trend stalnog pada slučajeva ospica i smrtnih slučajeva od ospica već bio na snazi prije toga.
Ne postoji nikakva uzročno-posljedična veza između ovih vakcinacija i toga.
Ali postoji još nešto zanimljivo u vezi sa statistikom.
Ponovo razmislite o ovoj izjavi RKI-ja: jedna smrt na hiljadu slučajeva.
U 1960-im i 1970-im godinama, prije uvođenja vakcine protiv ospica, bilo je 800.000 rođenih.
Ovo implicira da bi, od tih 800.000 rođenih, ako bi svi bili vakcinisani ili ako bi stopa smrtnosti od ospica iznosila 0,1%,
znatno više djece trebalo da je umrlo od ospica, jer su ospice bile relativno česta dječja bolest koju je većina djece imala.
I onda ne bi bilo previše smrti od 50, 100 ili 150 ako je jedno od hiljadu djece koja su oboljela od ospica zaista umrlo.
Dakle, i ovdje ponovo vidimo da se s brojevima vrlo slobodno manipulira, naime s omjerom od 1 prema 1.000, koji se ne
može potkrijepiti za industrijalizirane zemlje na temelju svih podataka prikupljenih u posljednjih nekoliko desetljeća.
A Savezni ustavni sud je u svojoj presudi pretpostavio omjer 1 prema 10.000.
Najmanje u posljednjih nekoliko godina od 2018. do 2024., broj slučajeva ospica, uključujući smrtne slučajeve
i trajna oštećenja, s ospicama s lijeve i rubeolom s desne strane, su službene brojke RKI-ja.
Dakle, vidite, u šest godina nema smrtnih slučajeva, nema trajnih oštećenja.
Dakle, ovo nije bolest koja bi na bilo koji način mogla predstavljati opasnost za širu javnost.
To znači da se primjena klauzule o kontroli infekcija prikazane ranije ne može izvući iz brojeva u cjelini.
Ako pogledamo dalje unazad, od 7.092 slučaja ospica, tri smrti su zapravo prijavljene kao uzrokovane ospicama.
Ali naravno, pitanje je, je li ospica zaista bila uzrok?
Mogao bih tvrditi samo da je ospica napredovala spontano i da je neko umro bez ikakvog vanjskog utjecaja liječenja.
Mogu reći da je, da, očigledno, ospice bila smrtonosni agens za ljude.
Ali čim počnem tretirati i uzimati rizike, onda je, naravno, drugačije.
Onda uvijek postoji mogućnost da je neko umro od osnovne bolesti, ali i od tretmana.
I tada se koriste i invazivne supstance, čak i kod ospica, ako se stanje djeteta i dalje pogoršava.
Samo razmislite kako smo to imali u Sjedinjenim Američkim Državama, gdje su govorili da je neko umro od dječijih ospica.
Da, takvo dijete se ventilira. Postalo je očigledno da je bolest izgledala sasvim drugačije.
Ali ako nekoga ventiliram, to znači da ga sediram opioidima, opuštam, možda mu dajem remdesivir –
drugim riječima, neke nepoznate antivirusne lijekove sa ozbiljnim nuspojavama – pa ionako.
Ali ne moram ni ići tako daleko.
Pa, danas je uobičajena praksa, posebno u bolnicama, odmah sniziti čak i blagu temperaturu.
A posebno kada se kod ospica temperatura dodatno poveća, koriste se antipiretički lijekovi.
I ne sa zavojima za tele ili možda dobrim starim aspirinom, već se danas, čak i kod djece,
primjenjuju jače mjere, na primjer diklofenak ili ibuprofen.
A ovdje, u Arzneimittel-Telegrammu (Medicinski telegram), možete pročitati u uputama za upotrebu da ove dvije supstance,
koje se koriste za snižavanje temperature, mogu izazvati glavobolje, mučninu, povraćanje pa čak i aseptični meningitis.
Drugim riječima, meningitis se smatra smrtonosnom komplikacijom ili uzrokom teškog napredovanja ospica,
što dovodi do meningitisa, a zatim do encefalitisa.
I ovo je moguće samo uz pomoć ovih lijekova, na primjer.
I ne znam ni za jedan slučaj u kojem je, u slučaju smrti, pokušano razlikovati jesu li učinci terapije odigrali ulogu.
To je automatsko; morbile se proglašavaju uzrokom smrti nekoga.
I na kraju će se vjerovatno ispostaviti da niko nikada nije umro od ospica.
Postoji nekoliko studija koje jasno navode da se tijelo, bez snižavanja temperature, može vrlo dobro
nositi s prirodnim tijekom bolesti, barem kod djece.
I da je ova visoka groznica na kraju bolesti apsolutno neophodna za postizanje odlučnog oporavka.
I također bih želio citirati univerzitetskog profesora Graningera, kojeg neki od vas, ako ste Austrijanci, možda poznaju.
Profesor Graninger, koji, usput, i danas je živ, bivši kolega u AKH-u u Beču, koji je 30 godina bio
svjetski priznat stručnjak za infekcije, tada je rekao:
Ljudi danas više nisu u stanju dobiti pravu temperaturu – to je alarmantni zaključak.
Sposobnost stvaranja unutrašnje toplote naš je najstariji obrambeni mehanizam s aspekta evolucijskog razvoja.
Također je ključno za tijek i preživljavanje bolesti da se zapravo može pojaviti groznica.
I tako to jest. Graninger nikako nije bio pristaša alternativne medicine, nego iskusan konvencionalni doktor koji je ovo rekao, a
koji je, kao dio starije generacije, također prepoznao da smanjenje temperature može,
s jedne strane, ozbiljno naštetiti nekome.
A ako to potom kombinujete s lijekovima poput diklofenaka ili ibuprofena, može
prouzrokovati dvostruku štetu i čak dovesti do smrti.
A ako pogledamo rizik između ospica i cijepljenja protiv ospica na osnovu službenih podataka, vidimo da se radi
o potpuno iracionalnom konceptu obaveznog cijepljenja.
Imamo od 50 do 100 slučajeva godišnje u Njemačkoj.
Austriju se uvijek moglo podijeliti na deset dijelova.
Polovica ovih slučajeva sada je kod djece, tj. 25 do 250 pedijatrijskih slučajeva.
A onda bismo mogli imati jednu smrt na 5 do 10.000 slučajeva.
To je ono što statistika zapravo pokazuje kada se ova smrtna slučaja, koja su vjerovatno uzrokovana
tretmanom, i dalje računaju kao smrtni slučajevi od ospica.
To znači da bismo, ovisno o učestalosti godišnje, imali jednu smrt djeteta svakih 10 do 200 godina.
Dakle, šta je s vakcinom protiv ospica? Čak i lobisti za vakcinaciju priznaju da godišnje mora biti
jedna do dvije smrti usljed vakcine protiv ospica.
To je otprilike milion vakcinacija koje se daju u Njemačkoj.
A minimalna brojka koja se navodi za svaku vakcinaciju je jedna smrt na milion vakcinacija.
Jedna do dvije smrti, prema službenim informacijama RKI-ja, i također službene informacije RKI-ja: 100
ozbiljnih nuspojava godišnje, uključujući trajna oštećenja.
To je za očekivati. U poređenju sa jednom dječijom smrću na svakih 10 do 200 godina.
Dakle, kad se odvagnu prednosti i nedostaci, nijedan odgovoran medicinski stručnjak, pa čak ni nijedan odgovoran
političar, ne bi mogao u svom zdravom razumu odlučiti se za vakcinaciju, a kamoli za obaveznu vakcinaciju.
Jer je još gore: ospice ostavljaju doživotni imunitet.
To znači da osoba koja je imala ospice nikada više neće dobiti ospice.
Slično je velikoj boginji. Svako ko je imao veliku boginju neće je ponovo dobiti.
Ali stvari izgledaju drugačije nakon vakcinacije.
Ne postoji jedinstvena vakcina, ako se uopće vjeruje u učinkovitost vakcinacija, a nijedna od njih
nije medicina zasnovana na dokazima jer nisu bile testirane u odgovarajućim placebo studijama.
Čak i lobisti za vakcinaciju moraju priznati da vakcinacija izaziva niže nivoe antitijela
nego što ih izaziva prebolijevanje bolesti.
I, naravno, bolesti se tada mogu ponovo pojaviti.
I sada shvatamo da populacija koja je godinama ili decenijama vakcinisana ima slabiji imunitet od
populacije u kojoj većina ljudi ima prirodni imunitet.
Apsolutno! Jer je imunitet, u najboljem slučaju, nepotpun, ako ga uopće i postignemo.
Vakcinisane majke imaju niže nivoe antitijela i stoga prenose manje antitijela na svoju djecu kao početnu zaštitu.
Ovo znači da, na osnovu ovih činjenica, koje je također potvrdio Institut Robert Koch, jasno je da ne mogu smanjiti
niti čak iskorijeniti ospice ili druge bolesti cijepljenjem.
Naprotiv, ako imam visoku stopu vakcinacije ili čak obaveznu vakcinaciju, stalno induciram nove slučajeve koji se ne
mogu pojaviti u populaciji koja je zapravo često pogođena ovom bolešću, jer se inače razvija prirodni imunitet.
I to se može otkriti pomoću ovih nivoa antitijela.
I ovi nivoi antitijela su, naravno, kako kažu, pomalo prevara, što je također važno znati.
Jer, kao što sam rekao na početku, ako neko ne želi biti vakcinisan prema ovom zahtjevu za vakcinaciju u Njemačkoj,
naravno može uraditi test na antitijela kako bi pokazao da ima dovoljno antitijela i da nije potrebno da bude vakcinisan.
Ali šta ovi antitijela ukazuju? Znamo da kod ovih IgG ELISA testova čak i osoba koja je zaista imala ospice ima
tako niske nivoe da bi, prema rezultatu testa, zapravo trebala biti vakcinisana, iako je dokazano imala ospice.
To znači da već možemo vidjeti da cijela stvar zapravo nema smisla.
I to je sasvim jasno, jer prema službenoj verziji, ovdje se radi o "virusnoj bolesti".
A virusne bolesti se prvenstveno suzbijaju staničnim imunitetom, a ne antitijelima.
A kada mjerim antitijela, što je i s koronavirusom bilo potpuna besmislica, onda nemam nikakve informacije o imunitetu.
Ali je već tako da se, uz ovu indirektnu prisilu na vakcinaciju u Njemačkoj, od obuhvaćenih osoba zahtijeva
dokaz o imunitetu, čak i ako to dosad nije bilo naznačeno.
Ali upravo time nas ovaj pandemijski zakon prijeti svima u budućnosti, zbog svih vrsta bolesti.
Mi smo krivci i, u slučaju sumnje, moramo dokazati da smo imuni.
A budući da nam kao građanima ne vjeruju, kažu: da, vjerujemo samo rezultatima testova koje sami obavimo.
Međutim, ne postoji test koji može dokazati imunitet na bilo koju bolest. Važno je uvijek imati to na umu.
Ali znamo još više od toga: ne samo da je zaštita od ponovne ospica 100 posto učinkovita kada ste imali
ospice, nego ospice, kao i druge dječje bolesti, znače da su mnoge bolesti kasnije u životu rjeđe.
To znači da, u cjelini, prebolijevanje dječjih bolesti služi zaštiti zdravlja.
Stoga je sigurno da kod djece, na primjer, mucanje i enureza mogu nestati nakon što dobiju ospice.
Sada postoje izvještaji da se kod 32 hronične bolesti stanje poboljšava ili da one nestaju nakon infekcije ospicama.
Dugi niz godina Dječja bolnica u Baselu namjerno je izazivala infekcije ospicama kod pacijenata s nefrotskim sindromom, bolešću
bubrega, jer je bilo poznato da nakon infekcije ospicama nefrotski sindrom nestaje bez ikakvog
liječenja, koje se godinama prije moglo pokušavati.
Više je puta rečeno da je multipla skleroza kasnije u životu znatno rjeđa kod ljudi koji su u djetinjstvu imali bolesti poput
ospica nego kod onih koji ih nisu imali ili su bili cijepljeni.
Također znamo da su djeca u zemljama Trećeg svijeta manje podložna parazitskim infekcijama
i malariji ako su u djetinjstvu imala ospice.
Dakle, to je vrlo važna tačka.
Jer ako sada nekoga prisilite da prebolije prirodnu bolest, poput ospica, za koju je dokazano da kasnije u životu
pruža mnoge zdravstvene koristi, onda je to također povreda njihove slobode izbora u životu.
To kaže: da, vjerovatno ćemo vam vakcinom spriječiti da obolite od ospica, ali to nije sigurno.
Sada znamo da najmanje 30 posto slučajeva ospica je među vakcinisanim osobama, a brojke rastu.
I također moramo reći da ova zdravstvena dobra nakon naše vakcinacije protiv ospica ne pruža prirodna infekcija ospicama.
A onda neko mora odvagnuti prednosti i nedostatke, i vjerujem da će se gotovo niko tada odlučiti za vakcinaciju, ali u
tom slučaju to više nije stvar izbora, nego prisile da to učine, iako postoje objektivni nedostaci za tu osobu.
I kao što sam ranije spomenuo, sada kada smo vidjeli pad dječjih bolesti poput ospica, doživljavamo porast, što Institut Robert
Koch ili Svjetska zdravstvena organizacija odmah uzimaju kao poziv na akciju, govoreći, da, sada
imamo nove izbijanja, pa se moramo sada vakcinisati.
To je, naravno, potpuno pogrešna reakcija. Umjesto toga, ovi izbijanja koja sada ponovo vidimo su
zapravo neizbježna, prema onome što sam ranije rekao.
S obzirom na to da sve rjeđe ljudi prirodno obolijevaju od ospica i da se sve više vakcinišu, imunitet na ospice
mora opadati. I zbog toga ospice ponovo postaju sve češće.
I to onda ne može biti razlog za smatranje ospica bolešću protiv koje je vakcinacija neophodna.
Dakle, imamo novu zaraznu bolest, što se također odnosi i na druge bolesti.
Zatim primjenjujemo ovu vakcinaciju koristeći oslabljeni patogen.
Uvijek nudi nepotpunu zaštitu.
Ali ako je to oslabljen patogen, on je prema konvencionalnoj medicini i dalje patogen i svakako može izazvati bolest.
A činjenica je da nigdje u svijetu nitko nije izoliran 10 ili 14 dana nakon cijepljenja.
Nakon vakcinacije, odmah se vraća u populaciju, i stoga je jasno da se ovi oslabljeni
patogeni mogu prirodno prenijeti na druge ljude.
To znači da se sa svakom vakcinacijom rizik od prirodnog širenja bolesti ponovo povećava.
To znači da ćemo imati nove infekcije jer cirkuliraju oslabljeni patogeni i jer pružamo
slabiju imunološku zaštitu nego kod prirodne bolesti.
A onda pojačate napore u vakcinaciji, i kada to učinite, pojavi se još više zaraznih bolesti.
I to je ono što smo ponovo vidjeli u posljednjih pet godina u nekoliko zemalja s visokim
stopama vakcinacije protiv dječjih bolesti.
Ovdje, na primjer, možete vidjeti slučajeve ospica u evropskoj regiji. Ovo su prijavljeni slučajevi,
crvene stupce. A na vrhu vidite plavu liniju, što znači da je primijenjena samo jedna doza.
Ovo je dugo bila uobičajena praksa, a druga doza se rutinski nije davala; tek se u posljednjih 25 godina to počelo favorizirati.
I kao što vidite, stopa za drugu dozu sada je porasla na više od 90 posto.
Ali je li to dovelo do toga da bolesti postanu rjeđe? Očigledno ne.
I to je također sljedeće neovlašteno uplitanje koje ovdje vrši zakonodavac.
Dakle, priznaje se da nakon prve vakcinacije postoji 95 posto imuniteta prema konvencionalnoj medicini.
Ako sačekate još 12 do 15 mjeseci bez druge doze, imunitet se povećava na 98 posto.
A nakon druge vakcinacije, kažu da je stopa uspješnosti vakcinacije veća od 99 posto.
Zapravo, međutim, druga vakcinacija je potpuno nepotrebna mjera za više od 95 od 100, odnosno 98 od 100, jer prema
konvencionalnoj medicini imunitet se već razvio za 98 posto nakon prve vakcinacije – ako samo sačekate.
A ipak ljudi i dalje primaju drugu dozu, koja nosi potpuno iste rizike kao i prva injekcija.
To znači rizik od jedne smrti na milion i najmanje 100 ozbiljnih bolesti na milion kao posljedicu.
I to uprkos činjenici da, moram priznati, većini ljudi oni zapravo nisu potrebni. Zapravo, u 98 od 100 slučajeva oni su suvišni.
Ali možete vidjeti da ljudi ne žele provjeriti je li to nepotrebno; oni to samo žele
ponoviti. Ni to nije racionalna medicina.
I dok smo već na tu temu, želio bih ponovo razmotriti temu "zaštite stada".
To je još jedna moderna fraza koju mnogi u medicini koriste, a većina njih se nikada uopće nije bavila tom temom.
A ove tri krive pokazuju tri značajna rada na tu temu koja su proizvedena.
Plava linija je rad Foxa iz 1971. godine.
Metodološki katastrofalno djelo, koje je stoga zasnovano na potpuno pogrešnim pretpostavkama.
I tamo dole vidiš stada imuniteta, to je faktor R.
To znači da je ovaj faktor infekcije pokazatelj koliko je bolest visoko zarazna.
Kao što znate, ovo je više puta spominjano u vezi s koronavirusom: "Faktor R mora ostati ispod 1."
U najboljem slučaju bilo je 2, kako se tvrdi. I to je ovdje također označeno, 2.
Dakle, s ovim R faktorom od 2 za koronavirus, prema Foxovom radu na kojem je sve do 2020. godine
zasnovano, bio bi potreban stada imuniteta od 50 posto.
Toliko o onih 60 ili 80 posto o kojima se izvještavalo.
Ovo nema nikakve veze sa bilo kojom naučnom studijom.
Međutim, budući da se Foxov rad također temelji na potpuno pogrešnim pretpostavkama, ponovo su ga preračunale dvije druge
studijske grupe ovdje 2020. godine. Opet, R vrijednost je 2.
Jedna grupa iznosi 10 posto, a druga 20 posto.
To znači da su to stope pri kojima morate reći da će, ako preporučite vakcinaciju, 10–20 posto ljudi u
nekoj zemlji primiti cjepivo jer ne žele o tome razmišljati, idu kod doktora i vakcinišu se.
Ne trebaju mi nikakve prisilne mjere niti išta drugo da zaštitim svoje stado.
A ako je bolest sada zaraznija, imamo vrlo visoku R vrijednost za ospice, koja se procjenjuje
na oko 15 do 17, što ovdje čak ni nije spomenuto.
Čak ni tada ne bi postigli 80 ili 90 posto zaštite stada; u najboljem slučaju bi postigli 60 do 70 posto.
A budući da smo već imali stope znatno iznad 80 posto prije obavezne vakcinacije, čak ni ove studije ne
podupiru ideju da je kolektivni imunitet uopće učinkovit – što je, naravno, izrazito kontroverzno.
I to je također termin iz veterinarske medicine, kao što možete vidjeti: "zaštita stada".
Pa, to je upitan slučaj...
Onda se ni ovim radom ne može opravdati.
Problem je, međutim, u tome što pri trenutnim stopama vakcinacije ne samo da vidimo da se sve više starijih osoba – kao što sam već
spomenuo, oni stariji od 20 godina sada čine polovinu svih slučajeva – zaraze, nego i da
su većina zaraženih sada vakcinisane osobe.
Dakle, kod svakog izbijanja možete saznati ako pitate – vlasti su vrlo nevoljne da otkriju ove informacije, ali nekako možete
saznati da je najmanje 30 posto zaraženih bilo vakcinisano.
Toliko o bilo kakvom zaštitnom učinku ovdje.
Neko je jednom pregledao 18 izvještaja o epidemijama ospica među školskom djecom. Stope
vakcinacije kretale su se od 71 do 99,8 posto.
I to je očigledno, ako sada imamo jednu takvu u Njemačkoj, na primjer – a zaista imamo obavezno cijepljenje djece u vrtićima i
školama – onda možete pretpostaviti da čak ni ne morate pitati.
Naravno da su svi vakcinisani, inače ne bi bili u školi.
Dakle, to znači da ove visoke stope vakcinacije uopće ne sprečavaju ništa.
Naprotiv, ove se bolesti ponovo javljaju, posebno ako uzmete u obzir da se daju vakcine i da se djeca ne izoluju,
već i dalje borave u zajedničkim ustanovama s drugom djecom.
To bi vjerovatnije izazvalo daljnje širenje ospica.
Ovo je studija koju su proveli Goldman i Miller, koji su to tokom dvije godine izračunali na drugačiji način za različiti
broj zemalja. Ovdje je, na primjer, izračunato za 30 zemalja.
Ovdje možete vidjeti broj vakcinacija koje djeca primaju na X-osi pri dnu i smrtnost djece na Y-osi.
Ovo nije kauzalnost, ali je vrlo, vrlo snažna korelacija, naime R=0,70, što je značajno na nivou od 0,1 posto,
što znači da što se češće provode vakcinacije u zemljama, to je viša stopa smrtnosti dojenčadi.
Iz ovoga nije moguće izvesti uzročnost. Međutim, ako je korelacija visoka, uzročnost se mora istražiti.
I zapravo, trebalo bi biti obrnuto.
Što više cjepiva djeca prime, to bi trebala biti zdravija i manja je vjerojatnost da će
umrijeti. Međutim, ova korelacija ne postoji.
Ovo znači da ova korelacija definitivno pokazuje da vakcinacije ne štite zdravlje djece,
jer bez korelacije ne može postojati kauzalnost.
I ova uzročnost da vakcinacije poboljšavaju zdravlje djece ne postoji.
A stvarni učinci ovih vakcina mogu se vidjeti u studiji o vakcinaciji koju je nedavno provela kompanija GSK u Engleskoj –
s periodom posmatranja od 42 dana, što je ionako vrlo kratko.
To znači da hronične bolesti uopće ne mogu biti dijagnosticirane.
Ali nijedna opservacijska studija nije provedena na dojenčadi; umjesto toga, dojenčad je cijepljena u sklopu studije.
Dakle, to je već pitanje više nego ozbiljne etičke zabrinutosti.
Pedeset posto beba – kao dobrodošlica na ovom planetu – neželjeni sporedni efekti.
6,1 posto je bilo pogođeno u svakodnevnoj rutini. 2 posto je iskusilo ozbiljne nuspojave.
I sve to za vakcinu koja je trebala zaštititi bebe kasnije u životu.
10 posto beba je moralo posjetiti hitnu službu.
Je li to razlog zašto se vakcinišemo? Da li se provode ovakve studije? To ne može biti!
Ako se uopće razmatra bilo kakvo cijepljenje, po mom mišljenju to može biti samo zato što u izuzetno rijetkim
slučajevima može prouzrokovati određenu štetu osobi o kojoj je riječ, što se možda ne može isključiti.
Ali s obzirom na to koliko su česte, čovjek se može samo zapitati o kakvim strašnim supstancama je riječ.
A ako biste gledali duže, nakon 180 dana, 3,4 posto je imalo nove hronične bolesti.
Nemoguće je predvidjeti šta će se desiti s ovom djecom u narednim godinama.
Dakle, sažmimo zaključak: ospice su drevna dječja bolest koja je rijetko pogađala odrasle. To se sada promijenilo.
Međutim, to je stanje koje, ako se ne liječi, vjerovatno neće izazvati ozbiljne komplikacije niti biti smrtonosno kod djece.
I tako stanje koje može imati pozitivan utjecaj na zdravlje kasnije u životu.
Ne samo da ste imuni na ospice, već imate i znatno niži rizik od obolijevanja od mnogih drugih bolesti.
I zato se "zaštitna vakcinacija" koja bi trebala pružiti neku vrstu zaštite zapravo ne može
ozbiljno razmatrati za ospice ili druge bolesti.
Zato što sve ove vakcinacije mogu dovesti do nepredvidivih ozbiljnih bolesti, pa čak i smrti.
Čak i ako je ovo rijetko koliko tvrde zagovornici vakcinacije, rizik se ne može predvidjeti u pojedinačnim slučajevima.
A ono što je izgubljeno u cijeloj raspravi – uključujući prisilu na vakcinaciju protiv COVID-19 – jeste da se, za
razliku od terapijskih mjera, uvijek radi o liječenju zdravih ljudi. A to postavlja ljestvicu izuzetno visoko.
A ako sada ovu vakcinu protiv ospica učinite obaveznom i budete se toga držali, društvo će postati društvo budala.
Schildburgeri, koji su pokušali ukloniti travu s gradskog zida i došli na ideju da bi je mogla pojesti krava, ali nisu znali kako
dovesti kravu na gradski zid, potom su smislili briljantnu ideju da kravu povuku užetom.
Nažalost, kad je krava stigla na vrh, bila je obješena.
I to je u suštini ista situacija koju imamo s vakcinacijom protiv ospica.
Hvala vam na pažnji.