Dana 1. ožujka 020. godine u Njemačkoj je stupio na snagu takozvani Zakon o zaštiti od ospica.
Kao dio obveze pružanja dokaza o zaštiti od ospica, roditelji imaju mogućnost sudjelovati na
konzultaciji s nadležnom zdravstvenom ustanovu.
Cilj ovih konzultacija je uvjeriti roditelje u nužnost takozvane cjepiva protiv ospica.
Izjave poput "Cijepljenje će manje naštetiti vašem djetetu nego da oboli od ospica", "Ospice su u opadanju od uvođenja
cijepljenja", "Vaše dijete neće oboljeti od ospica jer su svi ostali cijepljeni", "Cijepljenje doprinosi stvaranju
kolektivnog imuniteta [(=krdni imunitet: zajednica je (uglavnom) zaštićena od zarazne bolesti.)!" i "Sve je znanstveno!"
U svojoj aktualnoj i informativnoj prezentaciji dr. Gerd Reuther opovrgava mnoge tvrdnje takozvanih savjetnika za cijepljenje
protiv ospica i objašnjava zašto su dječje bolesti važne.
"Ošpice, kao i druge dječje bolesti, dovode do toga da su mnoge bolesti kasnije u životu rjeđe."
To znači da, sveukupno, prolaženje kroz dječje bolesti služi zaštiti zdravlja.
Stoga je sigurno da kod djece, na primjer, mucanje i enureza mogu nestati nakon što su preboljeli ospice.
Sada postoje izvještaji da se kod 32 kronične bolesti stanje poboljšava ili da one nestaju nakon infekcije ospicama.
Dugi niz godina Dječja bolnica u Baselu namjerno je izazivala infekcije ospicama kod pacijenata s nefrotskim sindromom, bolešću
bubrega, jer je bilo poznato da nakon infekcije ospicama nefrotski sindrom nestaje bez ikakvog
liječenja, koje se godinama prije moglo pokušavati.
Više je skleroze u kasnijoj životnoj dobi znatno rjeđe kod osoba koje su u djetinjstvu imale bolesti poput ospica
nego kod onih koje ih nisu imale ili su bile cijepljene.
Također znamo iz zemalja u razvoju da su djeca tamo manje podložna parazitskim infekcijama
i malariji ako su u djetinjstvu imala ospice.
Roditelji to jedva ikad čuju!
Odvojite vrijeme da pogledate cijelu prezentaciju dr. Gerd Reuthera i obavijestite roditelje, nadležne
zdravstvene vlasti, liječnike ili političare u vašem području.
Hvala na uvodnom predstavljanju.
Da, lažu nas na mnogo načina, kao što ste rekli:
Lažu nas u povijesti, u povijesti medicine, ali i iznova i iznova kad su u pitanju činjenice o suvremenoj medicini.
Oni koji su nevoljko vjerovali sada su vidjeli, najnovije s koronavirusom, da službenim informacijama zapravo nije vjerovati.
I to već neko vrijeme vrijedi za sve što se kaže o cijepljenju.
I zato bih danas želio govoriti o cjepivu protiv ospica i o samoj bolesti ospica, koja je pretvorena u znak
upozorenja, kao da su ospice strašno ozbiljna bolest koja često može dovesti do teških komplikacija pa čak i smrti.
I... – Samo trenutak, moram prijeći na prezentaciju dok to ne nestane, da, u redu.
Dakle, od samog početka, da – ...gdje je to, naravno, bolest koja u početku ima donekle
dramatičan izgled za svakoga zbog simptoma na koži.
Očito je da je netko bolestan kada su povišene temperature.
Ali onda zapravo počinje s potpuno nepouzdanim informacijama koje šire mediji i, nažalost, također službene
institucije, uključujući Svjetsku zdravstvenu organizaciju.
Tek nedavno je WHO izdao priopćenje u kojem stoji da je situacija dramatična, odnosno da se broj izbijanja ospica u zemljama
diljem svijeta povećao s 36 na 57, što je porast od 50 posto.
I na planetu bi bilo 10,3 milijuna slučajeva ospica, uz 107.500 smrtnih slučajeva.
Dovoljno je da se osjećate pomalo zbunjeno, jer RKI neprestano kruži (širi) broj – na koji ćemo se kasnije vratiti –
koji je također netočan: jedna smrt na 1.000 slučajeva ospica.
Ali ako napravite proračun, to bi bilo jedno smrtno slučaj na 100 slučajeva ospica. Kako je to moguće?
A cijela priča postaje još zanimljivija kad pogledate najnovije ključne informacije Svjetske zdravstvene organizacije.
U proteklih 25 godina cijepljenje je spasilo živote 60 milijuna ljudi.
Ako kažete, na primjer, 100.000 smrtnih slučajeva godišnje tijekom 25 godina, to bi bilo 2,5 milijuna smrtnih slučajeva.
I kako bi cijepljenje moglo spasiti 60 milijuna života?
Dakle, sasvim očito nešto nije u redu.
A ako se potrudite pročitati detaljnu publikaciju WHO-a, vidjet ćete da se WHO nije oslanjao na opažajne podatke,
nego u toj publikaciji navodi da su ti podaci bili nedovoljni.
I tako su osobno prihvatili podatke i simulirali ih računalnim programom, točnije programom nazvanim Measles CFR.
I ovaj je program očito unio ne jednu smrt na 1.000, nego jednu smrt na 100. I još nekoliko drugih pretpostavki.
U svakom slučaju, ukupan broj prijavljenih slučajeva ospica ovdje je potpuno netočan.
I to također vrijedi, ako to pogledamo na nešto manjoj razini, za Europu.
Čime bi možda trebalo još jednom pojasniti da Europa za Svjetsku zdravstvenu organizaciju nije Europa, nego Europa zapadnih sila.
Obuhvaća Grenland, Europa se proteže do Berinškog prolaza, sve do Vladivostoka, a možete vidjeti i mali
Izrael, koji zapravo nema nikakve veze s Europom, ali je također uključen u europsku regiju.
Dakle, ako čitate naslove poput "Dramatičan porast slučajeva ospica u Europi", može biti da je bilo nekoliko
dodatnih slučajeva u Izraelu ili negdje drugdje u maloj zemlji.
Ali to bi bila "Europa", a ne zemlje Europske unije.
Ali što se zapravo događa u Europskoj uniji?
U 2023. godini zabilježeno je 2.361 slučajeva ospica u 30 zemalja EU.
Incidencija od 5,2 na 1 milijun stanovnika.
Dakle, to zaista nije česta bolest, nego, kao što znamo u medicini, vrlo rijetka bolest.
Posebno kad to usporedite s definicijom rijetkih bolesti koju je Europska unija uspostavila u korist farmaceutskih tvrtki.
Uostalom, upravo je farmaceutska industrija prije nekoliko godina zahtijevala da ona u prvom
redu bude odgovorna za lijekove za rijetke bolesti.
Potrebni su vam posebni uvjeti, a zatim ste morali pronaći definiciju – što je rijetka bolest?
Rijetka bolest u Europskoj uniji je ona koja pogađa najviše 5 od 10.000 ljudi.
Pogledajmo ospice.
Ošpice bi i dalje bile rijetka bolest u Europi čak i da u Njemačkoj nismo imali oko 50 do 500
slučajeva godišnje, nego 41.500 slučajeva ošpicâ.
Čak i tada, to bi i dalje bila rijetka bolest.
To znači da je stvarnost takva da je ospica zapravo izuzetno rijetka bolest.
I ovo su brojke koje sada imamo, od 2001. do 2018.
Možete to jasno vidjeti s lijeve strane: 2001. godine bilo je 6.000 slučajeva, a 2008. godine 500.
A sada, u 2020. godini, kada je uvedena obavezna vakcinacija, bilo je 50 slučajeva.
To znači da ovdje govorimo o zaista malom broju slučajeva.
Također je zanimljivo da je sada, u 2020. godini, bilo 50 slučajeva obvezne vakcinacije... – što je zapravo
točniji izraz, jer zapravo ne bi trebalo govoriti o obvezi.
To je pomalo kao ispunjavanje obveze. To je prisila.
Ali pravno gledano, ono što se ovdje zapravo izražava jest prisila na cijepljenje.
Gdje se mora reći da ovaj razvoj sam po sebi tijekom posljednjih 20 godina pokazuje gdje leži objektivna potreba za njim.
Najupečatljivija promjena u posljednjih 20 godina bila je pad s 6.000 na 766 između 2001. i 2003. godine. I što se tamo dogodilo?
Stopa cijepljenja se nije promijenila. Nije bilo prisile na cijepljenje.
Ne, dogodilo se to da je uvedena obveza prijavljivanja slučajeva ospica, što na prvi pogled djeluje apsurdno.
To znači da ako prisilim liječnike da prijave slučajeve ospica zdravstvenim vlastima, broj
slučajeva pada na deset posto. Kako je to moguće?
Jedino objašnjenje, po mom mišljenju, jest da su ovo vjerojatno stvarne brojke.
Ali prethodne brojke, naime 6.000, pa čak i više tijekom 1990-ih, nikada nisu bile točne.
Očito su izmišljeni, jer kako drugačije objasniti da se, čim liječnici budu kažnjeni zbog neprijavljivanja
bolesti zdravstvenim vlastima, broj slučajeva iznenada smanji?
To ne može biti istina. Dakle, kao što smo vidjeli u drugim slučajevima, moramo pretpostaviti da su brojke
desetljećima izmišljene od strane Instituta Roberta Kocha.
Otkako je uveden obvezni prijavni postupak, pojavio se još jedan fenomen koji se ne odražava u ovim
brojkama, a to je da prosječna dob oboljelih od ospica raste.
Danas polovica svih slučajeva ospica zabilježena je kod osoba starijih od 20 godina.
To znači da se nešto promijenilo. I također se mora pretpostaviti uzročnu vezu s cijepljenjem.
Stoljećima ospice nisu bile bolest koja je pogađala odrasle.
To su bili izuzetno rijetki slučajevi. Radije je to bio problem u fazi uvođenja.
Ako to više nije slučaj, onda mora postojati neki utjecajni faktor.
A jedini čimbenik koji trenutno ima smisla je provođenje cijepljenja.
U svakom slučaju, cijela je situacija takva da je bolest izuzetno rijetka.
A ako izračunate da prosječni liječnik tijekom 30-godišnje karijere ima ukupno oko 200.000 kontakata s
pacijentima, onda bi prosječan liječnik morao raditi 150 godina da vidi samo jedan slučaj ospica.
Međutim, ovo se tumači kao "poseban zdravstveni rizik".
To je groteskno, jer Zakon o zaštiti od infekcija navodi da prijetnja prijenosa postoji kada zarazna bolest može
predstavljati ozbiljnu opasnost za opću javnost zbog klinički teških oblika napredovanja i načina prijenosa.
Pitanje je kako se to može učiniti za bolest koja je izuzetno rijetka i koja, prema službenim
podacima, izuzetno rijetko ima teški ili smrtonosni tijek?
To zapravo nije moguće. Ali je ovaj odjeljak Zakona o zaštiti od infekcija iskorišten za opravdanje
neizravnog prisile na cijepljenje protiv ospica u Njemačkoj.
Nisu svi pogođeni. Kao što vidim ovdje na monitorima, većina njih je rođena prije 1971. godine, da tako
kažem, i stoga imaju koristi od milosti ranog rođenja.
Tada bi se pretpostavilo da bi netko bio imun.
Međutim, svatko tko je rođen nakon 31. prosinca 1970. mora predočiti dokaz da je imao
ospice ili da bi inače bio cijepljen protiv ospica.
Ovo se odnosi na djecu u vrtićima i školama, zaposlenike društvenih ustanova, osobe rođene 1971.
godine ili ranije te sve zdravstvene djelatnike.
Zato se pretpostavlja, ili se barem sugerira, da u tim zajedničkim prostorijama postoji osobito visok rizik od ospica.
I moraš provjeriti primjenjuje li se to uopće.
Prema informacijama Saveznog vijeća iz 2020. godine, ukupno 11 milijuna ljudi u Njemačkoj mora dokazati
da su imuni na ospice putem bolesti ili cijepljenja.
Činjenica da je dokazivanje imuniteta na virusnu bolest prilično nejasna stvar je druga priča, o kojoj ćemo malo kasnije.
Ali pogledajmo ovo: između 2014. i 2018. godine zabilježeno je 430 izbijanja ospica s 3.178 slučajeva, od kojih se
samo četvrtina dogodila u tim ustanovama zajednice u kojima zaposlenici moraju predočiti dokaz o imunitetu.
Preostalih 75 posto slučajeva dogodilo se na mjestima gdje cijepljenje još uvijek nije obavezno.
Ovo također pokazuje da ono što ovdje provode takozvani stručni odbori Instituta Robert Koch, STIKO i
zdravstvene vlasti daleko je od racionalnog pristupa.
Opća situacija je vjerojatno dobro poznata.
Ošpice su nekada bile mnogo češće. Ovo su ovdje smrtni slučajevi od ošpica.
Zato se pozivam na broj smrtnih slučajeva, a ne na ukupan broj slučajeva, jer je, kao što sam ranije
objasnio, obveza izvještavanja uvedena tek 2001. godine.
Prethodno nije postojala obveza prijavljivanja slučajeva. To znači da stvarni broj slučajeva prije toga nije poznat.
Jer što se više vraćate u prošlost, bilo je relativno uobičajeno da mnogi ljudi koji su imali ospice čak ni ne posjete liječnika.
Kad sam kao dijete imao ospice, također sam bio kod kuće.
To je bila majčina dijagnoza, i rekla je: "Sada ćeš samo nekoliko dana ostati u krevetu, a onda
ćeš opet ustati kad budeš zdrav." I to je bilo sve.
Naravno, to se ne vidi u statistikama. Zato ima smrtnih slučajeva.
Ali ispostavilo se da je još 1960-ih bilo između 100 i 200 navodnih smrtnih slučajeva od ospica.
Kažem navodno jer uzročnost nikako nije sigurna.
A kada je cjepivo protiv ospica prvi put uvedeno 1974. godine, a zatim je 1976. intenzivirana kampanja za eliminaciju
ospica, ti su se brojevi već dramatično smanjili na ispod 40.
To znači da je trend stalnog pada broja slučajeva ospica i smrtnih slučajeva od ospica već bio na snazi prije toga.
Ne postoji nikakva uzročno-posljedična veza između ovih cijepljenja i toga.
Ali postoji još nešto zanimljivo u statistici.
Ponovno razmislite o ovoj izjavi RKI-ja: jedna smrt na tisuću slučajeva.
U 1960-ima i 1970-ima, prije uvođenja cjepiva protiv ospica, bilo je 800.000 rođenih.
To znači da bi, od tih 800.000 rođenih, ako bi svi bili cijepljeni ili ako bi stopa smrtnosti od ospica iznosila 0,1%,
znatno više djece trebalo umrijeti od ospica, jer su ospice bile relativno česta dječja bolest koju je većina djece imala.
I onda ne bi bilo premalo 50, 100 ili 150 smrtnih slučajeva ako je jedno od tisuću djece koja su oboljela od ospica zaista umrlo.
Dakle, i ovdje ponovno vidimo da se s brojkama vrlo slobodno manipulira, naime s omjerom 1 prema 1.000, koji se na temelju
ukupnih podataka prikupljenih tijekom posljednjih nekoliko desetljeća ne može potvrditi za industrijalizirane zemlje.
A Savezni ustavni sud je u svojoj presudi pretpostavio omjer 1 prema 10.000.
Najmanje u posljednjih nekoliko godina od 2018. do 2024., broj slučajeva ospica, uključujući smrtne slučajeve i
trajna oštećenja, s ospicama na lijevoj i rubeolom na desnoj strani, službene su brojke RKI-ja.
Dakle, vidite, u šest godina nije bilo smrtnih slučajeva, nije bilo trajnih oštećenja.
Dakle, ovo nije bolest koja bi na bilo koji način mogla predstavljati opasnost za širu javnost.
To znači da se primjena odredbe o kontroli infekcija prikazane ranije ne može izvesti iz brojki u cjelini.
Ako pogledamo još dalje unatrag, od 7.092 slučaja ospica tri su smrti zapravo prijavljene kao uzrokovane ospicama.
Ali naravno, pitanje je bilo: je li ospica doista bila uzrok?
Mogao bih tvrditi samo ako bi ospice napredovale spontano i netko bi umro bez ikakvog vanjskog utjecaja liječenja.
Mogu reći da je, da, očito, ospica bila smrtonosni agens za ljude.
Ali čim to tretiram i uzimam u obzir rizike, onda je, naravno, drugačije.
Onda uvijek imam mogućnost da je netko umro od temeljne bolesti, ali i od liječenja.
I tada se koriste i invazivne tvari, čak i kod ospica, ako se stanje djeteta i dalje pogoršava.
Samo razmislite kako smo to imali u Sjedinjenim Državama, gdje su govorili da je netko umro od dječjih ospica.
Da, takvo se dijete ventilira. Postalo je očito da je bolest bila sasvim drugačija.
Ali ako nekoga ventiliram, to znači da ga sediram opioidima, opuštam, možda mu dajem remdesivir –
drugim riječima, neke nepoznate antivirusne lijekove sa ozbiljnim nuspojavama – pa ionako.
Ali ne moram ni ići tako daleko.
Pa, danas je uobičajena praksa, osobito u bolnicama, odmah smanjiti čak i blagu temperaturu.
A osobito kad se kod ospica temperatura još više poveća, koriste se antipiretički lijekovi.
I ne s zavojima za listove, niti možda s dobrim starim aspirinom, nego danas čak i djeci daju
jače lijekove, primjerice diklofenak ili ibuprofen.
A ovdje, u časopisu Arzneimittel-Telegramm (Medicine Telegram), možete pročitati u uputama za uporabu da ove dvije tvari,
koje se koriste za snižavanje temperature, mogu uzrokovati glavobolje, mučninu, povraćanje pa čak i aseptični meningitis.
Drugim riječima, meningitis se smatra smrtonosnom komplikacijom ili uzrokom teškog tijeka ospica,
koja dovodi do meningitisa, a zatim do encefalitisa.
I to je moguće samo pomoću ovih lijekova, na primjer.
I ne znam ni za jedan slučaj u kojem je, u slučaju smrti, pokušano razlikovati jesu li učinci terapije odigrali ulogu.
To je automatsko; morbile se proglašavaju uzrokom smrti nekoga.
I na kraju će se vjerojatno ispostaviti da nitko nikada nije umro od ospica.
Postoji nekoliko studija koje jasno navode da se tijelo, bez snižavanja temperature, može vrlo dobro
nositi s prirodnim tijekom bolesti, barem kod djece.
I da je ta visoka groznica na kraju bolesti apsolutno nužna za postizanje odlučnog oporavka.
A također bih želio citirati sveučilišnog profesora Graningera, kojeg neki od vas, ako ste Austrijanci, možda poznaju.
Profesor Graninger, koji je, usput rečeno, i danas živ, bivši kolega u AKH-u u Beču, koji je 30 godina bio
svjetski priznati stručnjak za infekcije, tada je rekao:
Ljudi danas više nisu u stanju dobiti pravu temperaturu – to je alarmantan zaključak.
Sposobnost stvaranja unutarnje topline naš je najstariji obrambeni mehanizam s evolucijskog stajališta.
Također je ključno za tijek i preživljavanje bolesti da se zapravo može pojaviti groznica.
I tako to jest. Graninger nikako nije bio pristaša alternativne medicine, nego iskusan konvencionalni liječnik koji je to rekao,
ali koji je, kao pripadnik starije generacije, također prepoznao da smanjenje temperature može nekome ozbiljno naštetiti.
A ako to potom kombinirate s lijekovima poput diklofenaka ili ibuprofena, možete nanijeti
dvostruku štetu, što može čak dovesti do smrti.
A ako pogledamo rizik između ospica i cijepljenja protiv ospica na temelju službenih podataka, vidimo da se
radi o potpuno iracionalnom konceptu obaveznog cijepljenja.
Imamo od 50 do 100 slučajeva godišnje u Njemačkoj.
Austriju se uvijek može podijeliti na deset dijelova.
Polovica tih slučajeva sada je kod djece, tj. 25 do 250 pedijatrijskih slučajeva.
A onda bismo mogli imati jednu smrt na 5 do 10.000 slučajeva.
To je ono što statistika zapravo pokazuje kada se ta smrtna slučaja, koja su vjerojatno uzrokovana
liječenjem, i dalje računaju kao smrtni slučajevi od ospica.
To znači da bismo, ovisno o učestalosti godišnje, imali jednu smrt djeteta svakih 10 do 200 godina.
Dakle, što je s cjepivom protiv ospica? Čak i zagovornici cijepljenja priznaju da godišnje mora
biti jedna do dvije smrti od cjepiva protiv ospica.
To je otprilike milijun cijepljenja koja se obavljaju u Njemačkoj.
A minimalna brojka koja se navodi za svaku vakcinaciju je jedna smrt na milijun vakcinacija.
Jedna do dvije smrti, prema službenim informacijama RKI-ja, i također službene informacije RKI-ja: 100
ozbiljnih nuspojava godišnje, uključujući trajna oštećenja.
To je za očekivati. U usporedbi s jednom dječjom smrću na svakih 10 do 200 godina.
Dakle, pri vaganju prednosti i nedostataka, nijedan odgovoran medicinski stručnjak, pa čak ni nijedan odgovoran
političar, ne bi nikada u svom zdravom razumu mogao odlučiti u korist cijepljenja, a kamoli obaveznog cijepljenja.
Jer je još gore: ospice ostavljaju doživotni imunitet.
To znači da osoba koja je imala ospice nikada više neće dobiti ospice.
Slično je velikoj boginji. Tko god je jednom imao veliku boginju, neće je ponovno dobiti.
Ali stvari izgledaju drugačije nakon cijepljenja.
Ne postoji jedinstvena cjepiva, ako se uopće vjeruje u učinkovitost cijepljenja, a nijedno od njih
nije utemeljeno na dokazima jer nisu testirana u odgovarajućim placebo-kontroliranim studijama.
Čak i zagovornici cijepljenja moraju priznati da cijepljenje izaziva niže razine protutijela nego prebolijevanje bolesti.
I, naravno, bolesti se tada mogu ponovno pojaviti.
I sada shvaćamo da populacija koja je godinama ili desetljećima cijepljena ima slabiji imunitet od
populacije u kojoj većina ljudi ima prirodni imunitet.
Apsolutno! Jer je imunitet, u najboljem slučaju, nepotpun, ako ga uopće i postignemo.
Vakcinirane majke imaju niže razine protutijela i stoga svojoj djeci od samog početka
prenose manje protutijela kao zaštitu u gnijezdu.
To znači da, na temelju ovih činjenica, koje je također potvrdio Institut Robert Koch, jasno je da ne mogu smanjiti
niti čak iskorijeniti ospice ili druge bolesti cijepljenjem.
Naprotiv, ako imam visoku stopu cijepljenja ili čak obavezno cijepljenje, ponovno induciram nove slučajeve koji se ne
mogu dogoditi u populaciji koja je zapravo često pogođena ovom bolešću, jer se inače razvija prirodni imunitet.
I to se može otkriti pomoću ovih razina antitijela.
A ti su razini protutijela, naravno, kako kažu, pomalo prevara, što je također važno znati.
Jer, kao što sam rekao na početku, ako netko ne želi biti cijepljen prema ovom zahtjevu za cijepljenje u Njemačkoj,
naravno može napraviti test na antitijela kako bi pokazao da ima dovoljno antitijela i da nije potrebno da se cijepi.
Ali što ovi antitijela pokazuju? Znamo da kod ovih IgG ELISA testova čak i osoba koja je doista imala ospice ima tako
niske razine da bi, prema rezultatima testa, zapravo trebala biti cijepljena, iako je dokazano da je imala ospice.
To znači da već možemo vidjeti da cijela stvar zapravo nema smisla.
I to je posve jasno, jer prema službenoj verziji ovdje se radi o "virusnoj bolesti".
A virusne bolesti se prvenstveno bore staničnim imunitetom, a ne antitijelima.
A kad mjerim protutijela, što je i s koronavirusom bilo potpuna besmislica, onda nemam nikakve informacije o imunitetu.
Ali je već sada tako da se, uz ovu indirektnu prisilu na cijepljenje u Njemačkoj, od obuhvaćenih osoba zahtijeva
dokaz o imunitetu, iako se to dosad nije tako nazivalo.
Ali upravo s tim nas ovaj pandemijski zakon prijeti svima u budućnosti, zbog svakakvih bolesti.
Mi smo krivci, i u slučaju sumnje moramo dokazati da smo imuni.
A budući da nam kao građanima ne vjeruju, kažu: da, vjerujemo samo rezultatima testova koje sami provedemo.
Međutim, ne postoji test koji može dokazati imunitet na bilo koju bolest. Važno je uvijek to imati na umu.
Ali znamo još više od toga: ne samo da je zaštita od ponovne zaraze ospicama 100 posto učinkovita kad ste
preboljeli ospice, nego ospice, kao i druge dječje bolesti, znače da su mnoge bolesti kasnije u životu rjeđe.
To znači da, sveukupno, prolaženje kroz dječje bolesti služi zaštiti zdravlja.
Stoga je sigurno da kod djece, na primjer, mucanje i enureza mogu nestati nakon što prebole ospice.
Sada postoje izvještaji da se kod 32 kronične bolesti stanje poboljšava ili da one nestaju nakon infekcije ospicama.
Godinama je Dječja bolnica u Baselu namjerno izazivala infekcije ospicama kod pacijenata s nefrotskim sindromom, bolešću bubrega,
jer je bilo poznato da nakon infekcije ospicama nefrotski sindrom nestaje bez ikakvog
liječenja, koje se godinama prije možda pokušavalo.
Više je puta rečeno da je multipla skleroza kasnije u životu znatno rjeđa kod ljudi koji su u djetinjstvu
oboljeli od bolesti poput ospica nego kod onih koji ih nisu preboljeli ili su bili cijepljeni.
Također znamo da su djeca u zemljama Trećeg svijeta manje podložna parazitskim infekcijama
i malariji ako su u djetinjstvu imala ospice.
Dakle, to je vrlo važna točka.
Jer ako sada nekoga prisilite da prebolijedi prirodnu bolest, ospice, za koju je dokazano da kasnije u životu
pruža brojne zdravstvene koristi, onda je to također povreda njihove slobode izbora u životu.
To kaže: da, vjerojatno ćemo cijepljenjem spriječiti da obolite od ospica, ali to nije sigurno.
Sada znamo da najmanje 30 posto slučajeva ospica zabilježeno je među cijepljenim osobama, a brojke rastu.
I također moramo reći da ova zdravstvena dobra nakon naše cijepljenja protiv ospica ne pruža prirodna infekcija ospicama.
A onda netko mora odvagnuti prednosti i nedostatke, i vjerujem da će se gotovo nitko tada odlučiti za cijepljenje, ali u
tom slučaju to više nije stvar izbora, nego prisile da to učine, iako postoje objektivni nedostaci za dotičnu osobu.
I kao što sam ranije spomenuo, sada kada smo vidjeli pad dječjih bolesti poput ospica, doživljavamo porast, koji Institut Robert
Koch ili WHO odmah prihvaćaju kao poziv na akciju, govoreći: da, sada imamo nove izbijanja, pa se moramo sada cijepiti.
To je, naravno, potpuno pogrešna reakcija. Umjesto toga, ovi izbijanja koja sada ponovno vidimo
zapravo su neizbježna, prema onome što sam ranije rekao.
S obzirom na to da je sve rjeđe bilo prirodno obolijevanje od ospica i da sve češće postoji visoka stopa cijepljenja, imunitet
na ospice mora opadati. I time ospice ponovno postaju sve češće.
I to onda ne može biti razlog za smatranje ospica bolešću protiv koje je cijepljenje potrebno.
Dakle, imamo novu zaraznu bolest, što se također odnosi i na druge bolesti.
Zatim primjenjujemo ovo cijepljenje koristeći oslabljeni patogen.
Uvijek nudi nepotpunu zaštitu.
Ali ako je riječ o oslabljenom patogenu, on je prema konvencionalnoj medicini i dalje
patogen i svakako može uzrokovati bolest.
A činjenica je da nigdje u svijetu nitko nije izoliran 10 ili 14 dana nakon primitka cjepiva.
Nakon cijepljenja odmah se vraća u ljudsku populaciju, pa je stoga jasno da se ovi oslabljeni
patogeni mogu prirodno prenijeti na druge ljude.
To znači da se sa svakom vakcinacijom rizik od prirodnog širenja bolesti ponovno povećava.
To znači da ćemo imati nove infekcije jer kruže oslabljeni patogeni i jer pružamo slabiju
imunološku zaštitu nego kod prirodne bolesti.
A onda pojačate napore u cijepljenju, i kad to učinite, pojavi se još više zaraznih bolesti.
I to je ono što smo ponovno vidjeli tijekom posljednjih pet godina u nekoliko zemalja s
visokim stopama cijepljenja protiv dječjih bolesti.
Ovdje, na primjer, možete vidjeti slučajeve ospica u europskoj regiji. To su prijavljeni slučajevi, crvene
stupice. A na vrhu vidite plavu liniju, što označava kada je (samo) jedna doza primijenjena.
Ovo se dugo vremena često radilo, a druga doza se rutinski nije davala; tek se u posljednjih 25 godina to počelo favorizirati.
Kao što vidite, stopa druge doze sada je porasla na više od 90 posto.
Ali je li to dovelo do toga da bolesti postanu rjeđe? Očito ne.
I to je također sljedeće neovlašteno uplitanje koje ovdje čini zakonodavac.
Dakle, priznaje se da, prema konvencionalnoj medicini, prva vakcinacija pruža 95 posto imuniteta.
Ako pričekate još 12 do 15 mjeseci bez druge doze, imunitet se povećava na 98 posto.
A nakon druge cijepljenja, kažu da je stopa uspješnosti cijepljenja veća od 99 posto.
Zapravo je, međutim, druga cijepljenja potpuno nepotrebna mjera za više od 95 od 100, odnosno 98 od 100, jer prema
konvencionalnoj medicini imunitet se nakon prve cijepljenja već razvio za 98 posto – ako samo pričekate.
A ipak dobiješ drugu injekciju, koja ima točno iste rizike kao i prva.
To znači rizik od 1 na 1 milijun smrti i najmanje 100 na 1 milijun ozbiljnih bolesti kao posljedicu.
I to unatoč činjenici da, moram priznati, većini ljudi oni zapravo nisu potrebni. Zapravo, u 98 od 100 slučajeva oni su suvišni.
Ali vidiš da ljudi ne žele provjeriti je li to nepotrebno; oni to samo žele ponoviti. Ni to nije racionalna medicina.
I dok smo već kod toga, želio bih ponovno razmotriti temu "zaštite stada".
To je još jedna moderna fraza koju mnogi u medicini koriste, a većina njih se nikada uopće nije bavila tom temom.
A ove tri krivulje pokazuju tri značajna rada na tu temu koja su proizvedena.
Plava linija je Foxov rad iz 1971. godine.
Metodološki katastrofalno djelo, koje je stoga temeljeno na potpuno pogrešnim pretpostavkama.
I tamo vidite stadačni imunitet dolje, to je R-faktor.
To znači da je ovaj faktor infekcije pokazatelj koliko je bolest visoko prenosiva.
Kao što znate, ovo je više puta spomenuto u vezi s koronavirusom: "Faktor R mora ostati ispod 1."
U najboljem slučaju bilo je 2, kako se tvrdi. I to je ovdje također označeno, 2.
Dakle, s ovim R faktorom od 2 za koronavirus, prema Foxovom radu na kojem je sve do 2020.
temeljeno, bio bi potreban stada imunitet od 50 posto.
Toliko o onih 60 ili 80 posto o kojima se izvještavalo.
Ovo nema nikakve veze sa bilo kojom znanstvenom studijom.
Međutim, budući da se Foxov rad također temelji na potpuno pogrešnim pretpostavkama, ponovno su ga izračunale dvije druge
studijske skupine ovdje 2020. godine. Opet je R-vrijednost 2.
Jedna grupa iznosi 10 posto, a druga 20 posto.
To znači da su to stope pri kojima morate reći da će, ako preporučite cijepljenje, 10–20 posto ljudi u
nekoj zemlji pristati na njega jer ne žele o tome razmišljati, odu liječniku i cijepe se.
Ne trebam nikakve prisilne mjere niti išta drugo da zaštitim svoje stado.
A ako je bolest sada zaraznija, imamo vrlo visoku R vrijednost za ospice, koja se procjenjuje
na oko 15 do 17, što ovdje čak ni nije spomenuto.
Čak ni tada ne bi postigli 80 ili 90 posto zaštite stada; u najboljem slučaju postigli bi 60 do 70 posto.
A budući da smo već imali stope znatno iznad 80 posto prije nego što je cijepljenje postalo obavezno, čak ni te
studije ne podupiru ideju da je kolektivni imunitet uopće učinkovit – što je, naravno, izrazito kontroverzno.
I to je također pojam iz veterinarske medicine, kao što možete vidjeti: "zaštita stada".
Pa, to je upitan slučaj...
Onda se ni ovim radom ne može opravdati.
Problem je, međutim, u tome što pri trenutnim stopama cijepljenja ne samo da vidimo da se sve više starijih osoba – kao što sam
rekao, oni stariji od 20 godina sada čine polovicu svih slučajeva – zarazuje, nego i da su većina zaraženih sada cijepljene osobe.
Dakle, kod svakog izbijanja možete saznati ako pitate – vlasti su vrlo neodlučne, ali nekako možete
saznati da je najmanje 30 posto zaraženih bilo cijepljeno.
Toliko o tome da ovdje postoji bilo kakav zaštitni učinak.
Netko je jednom pregledao 18 izvještaja o izbijanjima ospica među školskom djecom. Stope
cijepljenja kretale su se od 71 do 99,8 posto.
I to je očito: ako sada imamo jednu takvu u Njemačkoj, na primjer – a doista imamo obvezno cijepljenje djece u vrtićima i
školama – onda možete pretpostaviti da ni ne morate pitati.
Naravno da su svi cijepljeni, inače ne bi bili u školi.
Dakle, to znači da te visoke stope cijepljenja uopće ne sprječavaju ništa.
Naprotiv, te se bolesti reproduciraju, osobito kad se uzme u obzir da se daju cjepiva, a djeca se ne izoliraju i
još uvijek borave u zajedničkim ustanovama s drugom djecom.
To bi vjerojatnije izazvalo daljnje širenje ospica.
Ovo je studija koju su proveli Goldman i Miller, koji su to izračunali drugačije tijekom dvije godine za različite
brojeve zemalja. Ovdje je, na primjer, izračunato za 30 zemalja.
Ovdje možete vidjeti broj cijepljenja koja djeca primaju na X-osi pri dnu i smrtnost djece na Y-osi.
Ovo nije kauzalnost, ali je vrlo, vrlo snažna korelacija, naime R=0,70, što je značajno na razini od 0,1 posto,
što znači da što se češće provode cijepljenja u zemljama, to je viša stopa smrtnosti dojenčadi.
Iz ovoga nije moguće izvesti uzročnost. Međutim, ako je korelacija visoka, uzročnost se mora istražiti.
I zapravo, trebalo bi biti obrnuto.
Što više cjepiva djeca prime, to bi trebala biti zdravija i manja je vjerojatnost da će
umrijeti. Međutim, ta korelacija ne postoji.
To znači da ova korelacija definitivno pokazuje da cijepljenja ne štite zdravlje djece,
jer bez korelacije ne može postojati uzročnost.
I ta uzročnost da cijepljenja poboljšavaju zdravlje djece ne postoji.
A stvarni učinci ovih cjepiva mogu se vidjeti u studiji cjepiva koju je nedavno provela tvrtka GSK u Engleskoj – s
razdobljem promatranja od 42 dana, što je već vrlo kratko.
To znači da se kronične bolesti uopće ne mogu dijagnosticirati.
Ali nijedna opažačka studija nije provedena na dojenčadi; umjesto toga, dojenčad su cijepljena kao dio studije.
To je već pitanje više od ozbiljne etičke zabrinutosti.
Pedeset posto beba – kao dobrodošlica na ovaj planet – neželjeni nuspojave.
6,1 posto pogođeno u svakodnevnoj rutini. 2 posto iskusilo ozbiljne nuspojave.
I sve to zbog cjepiva koje je trebalo zaštititi bebe kasnije u životu.
10 posto beba moralo je posjetiti hitnu službu.
Je li to razlog zašto se cijeplimo? Provode li se takve studije? To ne može biti istina!
Ako se uopće razmatra bilo kakvo cijepljenje, po mom mišljenju to može biti samo zato što u iznimno rijetkim
slučajevima može prouzročiti određenu štetu dotičnoj osobi, što se možda ne može isključiti.
Ali s obzirom na to koliko su česte, čovjek se može samo zapitati o kakvim su to strašnim tvarima riječ.
A ako biste gledali dulje, nakon 180 dana 3,4 posto imalo je nove kronične bolesti.
Nemoguće je predvidjeti što će se dogoditi s ovom djecom u nadolazećim godinama.
Dakle, sažmimo zaključak: ospice su drevna dječja bolest koja je rijetko pogađala odrasle. To se sada promijenilo.
Međutim, to je stanje koje, ako se ne liječi, vjerojatno neće uzrokovati ozbiljne komplikacije niti biti kobno za djecu.
I tako stanje koje može imati pozitivan utjecaj na zdravlje kasnije u životu.
Ne samo da ste imuni na ospice, već imate i znatno niži rizik od obolijevanja od mnogih drugih bolesti.
I zato se "zaštitna vakcinacija" koja bi trebala pružiti neku vrstu zaštite zapravo ne može
ozbiljno razmatrati za ospice ili druge bolesti.
Jer sve ove vakcinacije mogu dovesti do nepredvidivih ozbiljnih bolesti pa čak i smrti.
Čak i ako je ovo rijetko koliko tvrde zagovornici cijepljenja, rizik se ne može predvidjeti u pojedinačnim slučajevima.
A ono što je izgubljeno u cijeloj raspravi – uključujući pitanje obvezne vakcinacije protiv COVID-19 – jest da se, za
razliku od terapijskih mjera, uvijek radi o liječenju zdravih ljudi. A to postavlja izuzetno visoku ljestvicu.
A ako ste sada ovu vakcinaciju protiv ospica učinili obaveznom i budete se toga držali, tada će društvo postati društvo budala.
Schildburgeri, koji su pokušali ukloniti travu s gradskog zida i došli na ideju da bi je krava mogla pojesti, ali nisu znali kako
dovesti kravu na gradski zid, potom su smislili briljantnu ideju da kravu povuku užetom.
Nažalost, kad je krava stigla na vrh, obješena je.
I to je u suštini ista situacija koju imamo s cjepivom protiv ospica.
Hvala vam na pažnji.