A következő előadásban egy tapasztalt jogász most még gyakorlatiasabban fejti ki Dr. Michael Brunner megrázó témáját.
Mindenekelőtt a WHO és a világjárványügyi szerződések, valamint az IHR, azaz a nemzetközi egészségügyi szabályozás
jogi intrikái által fenyegető veszélyekkel foglalkozik.
Felmerül a kérdés: fenyeget-e minket egyáltalán egy totalitárius egészségügyi rendszer?
Mielőtt meghívnánk ezt az újabb kiválóságot a 21. AZK-ba, hogy szakértői szemléletével gazdagítson
bennünket, vessünk egy pillantást az önéletrajzára.
Dr. Beate Sibylle Pfeil 1967-ben született, német jogász és független kutató, aki az európai nemzeti
kisebbségekkel kapcsolatos kérdésekre szakosodott.
Ez különösen igaz az alkotmányos, a nemzetközi és az európai joggal összefüggésben.
Számos előadással és alapvető publikációval szerzett magának nevet szakterületén, többek között az etnikai
csoportokról szóló többkötetes kézikönyv társszerzőjeként.
2008 és 2016 között szerkesztő volt.
2019 óta a European Journal for Minority Issues (EJM) társszerkesztője.
A Heidelbergi Egyetemen jogot tanult, majd Freiburgban letette a második államvizsgát.
2002-ben summa cum laude minősítéssel jogi doktorátust szerzett az Innsbrucki Egyetemen.
20 évig dolgozott és kutatott a Dél-tiroli Etnikai Csoportok Intézetében.
ebből 17 évig tudományos igazgatóhelyettesként.
2017 és 2023 között az Európa Tanács nemzetközi szerződésével, a Regionális vagy Kisebbségi Nyelvek Európai
Chartájával foglalkozó szakértői bizottság német tagja volt.
2017 és 2022 között a flensburgi Európai Kisebbségügyi Központ alelnöke volt.
Jelenlegi munkája a koronaintézkedésekre összpontosít, beleértve a WHO-terveket jogi szempontból.
Tagja a Kritikus Bírák és Ügyészek Hálózatának, az Orvosok és Tudósok az Egészségért, Szabadságért és Demokráciáért, a Szabad
Ügyvédek, a Jogászok a Felvilágosodásért, az Egészségügyi Világszövetségnek és a
Hippokratészi Eskü orvosi szakmai szervezetnek.
Dr. Beate Pfeil ma a WHO-ról, a világjárványról szóló szerződésről és a nemzetközi egészségügyi szabályozásról beszél.
Egy totalitárius egészségügyi rendszer fenyeget minket?
Üdvözöljük, Dr. Beate Pfeil. Köszönjük, hogy megosztja velünk szakértelmét.
Köszönöm szépen. Légy kihegyezett nyílvessző. Köszönöm.
Ma nagyon veszélyes leszek, de nem olyan veszélyes, mint a WHO.
És mindenekelőtt szeretném tiszta szívemből megköszönni Brunner úrnak ezt a csodálatos témát, különösen azért, mert
éppen ez a sérthetetlen emberi méltóság volt az, ami arra ösztönzött, hogy jogi tanulmányokat folytassak.
A német alaptörvénynek ez az első mondata mindig is inspirált egész jogi tanulmányaim során.
És amikor ma a WHO-ról beszélek, úgy gondolom, hogy nem kell mindannyiunknak jogásznak lennünk, ha felvesszük az
emberi méltóság szemüvegét, és ebből a szempontból ítéljük meg a WHO-t, akkor néhány válasz automatikusan megjelenhet.
A következőkben természetesen elsősorban a WHO két fontos szerződésére, a nemzetközi egészségügyi szabályokra és
a világjárványügyi szerződésre szeretnék összpontosítani.
De kezdjük azzal, hogy elmagyarázzuk, mi vonatkozik már a WHO-ra.
Mert amit a 2020-tól kezdődő úgynevezett koronaévekben tapasztaltunk, és ezt nem lehet elégszer
hangsúlyozni, az a már meglévő WHO-rendszerhez kapcsolódik.
Ezért az első pont, WHO aktuell.
Aztán ott van az a kérdés, hogy mivel nézhetünk szembe, ha a 2024. június 1-jén megkérdőjelezhető körülmények között
elfogadott nemzetközi egészségügyi szabályok módosításai valóban hatályba lépnek, a
nemzetközi jog és esetleg a hazai jog szempontjából is.
Harmadik pontként pedig a világjárványról szóló szerződéssel szeretnék foglalkozni, amelyet
csak idén fogadtak el, de még nem teljes egészében.
Ezt a későbbiekben szeretném röviden elmagyarázni.
Majd vonja le a következtetést a 4. pontban.
Az 5. pont a perspektívák feltérképezéséről szól: mi történhet most a WHO-val és annak terveivel?
És mindenekelőtt egy kérdés, amely szerintem mindannyiunkat érint: mit tehetünk? Mi, az egyes polgárok.
Igen, 1. pont. Azzal kezdem, hogy mondok valamit a WHO-ról és a meglévő rendszerhibáiról.
Ez egy abszolút rendszerhiba.
A WHO-t 1948-ban alapították államok szövetségeként.
És lassan, de biztosan, a nyolcvanas évek közepétől kezdve itt egy probléma merült fel, ami többek között azzal függött össze, hogy
az USA a nyolcvanas évek közepén befagyasztotta a tagdíjakat.
Az ilyen szervezeteket általában a tagállamok rendszeres, nem célhoz kötött hozzájárulásaiból finanszírozzák.
Az 1980-as évek közepén az államok az USA-ból érkező ösztönzés hatására befagyasztották tagdíjaikat is.
És akkor kezdődött... Aztán, titokban, csendben és csendben, a katasztrófa elkezdte venni a maga útját.
Ma a WHO költségvetésének mintegy 85 százaléka önkéntes adományoktól függ, amelyek
többsége meghatározott célokra van elkülönítve.
Ezek az adományozók, akik most a WHO adományozói, olyan országokat is magukban foglalnak, amelyek nemcsak a
tagdíjat fizetik, hanem... külön adományoznak a WHO-nak.
Németország, azt mondom, sajnos, nagyon példaértékű ebben a kérdésben.
Tehát az adóforintjainkat a WHO-nak adjuk a potencianövelésért.
És mivel az USA mostanra elszakadt, valószínűleg Németország az első számú adományozó.
Aztán az adományozók közé tartoznak a nemzetközi kormányzati szervezetek is, majd jön az érzékenyek, köztük sok magánszemély.
Most, ahogy a harmadik nyíl alatt leírtam, van egy fantasztikus új tanulmány
Olaszországból, nem, Ausztráliából, nem Olaszországból.
Megvizsgálták a WHO-nak szánt adományokat - bár ezek között csak nyolc gyógyszercég van -, de az összes többi intézmény,
szervezet, amely nem állam, de amely meghatározott céllal adományoz a WHO-nak, szinte 100 százalékban gyógyszeripari
érdekeltségű, és ez a tanulmány ezt zseniális módon feltárja.
Gyógyszerkompatibilisnek nevezik.
Az első két helyezett pedig a Gates Alapítvány és a Gavi oltóanyag-szövetség.
Még egy megjegyzés előre, de a WHO alapító atyái gondoltak valamire, amikor a WHO Alkotmányának 37. cikkébe beleírták,
hogy a főigazgató és a személyzet nem kérhet utasításokat semmilyen kormánytól vagy hatóságtól feladataik ellátása során.
És ami a kormányokra vagy a hivatalos kormányokra vonatkozik, az még inkább vonatkozik a gyógyszeripar vagy a gyógyszeriparhoz
kapcsolódó szervezetek kényszerítő szabályozására.
Ez azt jelenti, hogy a WHO saját alkotmányát sérti meg ezekkel a célzott adományokkal, és további irányelvek is vannak.
Aztán van még egy probléma a WHO-adományok hátterében, amit nem lehet elégszer hangsúlyozni:
Ha például a német Bundestag azt mondaná, hogy igen, egyszerűen csak újra meg kell emelnünk a tagállamok tagdíját,
akkor könnyen megoldottuk a gyógyszerfüggőség problémáját.
Nem, mi már régóta titokban és csendben konszolidáljuk és intézményesítjük az államok és a magáncégek közötti kapcsolatokat
a háttérben, a köz- és magánszféra partnerségének - mondhatnám úgy is, hogy perfid - konstrukcióján keresztül, amelyet már nem
kérdőjeleznek meg, ahol természetesen a WHO kapcsolatban áll a kormányokkal, a híres Gates Alapítvánnyal és, ne feledjük,
az oltóanyaggyártókkal például a GAVI-ban vagy a CEPI-ben.
Az Unicef, a Világbank és más nem kormányzati szervezetek szintén a GAVI mellett állnak.
Az EU Bizottsága és más kutatóintézetek is csatlakoztak a CEPI-hez, amelynek programja szerint 100 nap
alatt minden szabály ellen kifejlesztik a vakcinákat.
Jogi szempontból ez teljesen elfogadhatatlan, mert az államok - most térjünk vissza ehhez az alapgondolathoz, az államoknak az
embereket kell szolgálniuk - és a magáncégek, beleértve az emberi méltóságot és az emberi szabadságot és a
magáncégeket is, jogosan lehetnek akár profitorientáltak is.
De ha a kettő összekapcsolódik, és az állami intézmények a profit által vezérelt magánadományoktól
függővé válnak, akkor máris katasztrófával állunk szemben.
És ez az egész probléma, ami már a WHO-hoz kapcsolódik, és amire eddig például a német Bundestag egyetlen képviselője sem
gondolt - erre fel kell hívnunk a figyelmüket -, az a WHO-nál tapasztalható átláthatatlanság égbekiáltó hiánya.
Nemcsak a köz- és magánszféra közötti partnerségek vannak, ahol a magán- és a közszféra összekapcsolódik, hanem - amint
azt a kiváló kollégák bemutatták - a GAVI, a Gates Alapítvány és a WHO között is állandó körforgás zajlik.
A Gates Alapítvány egyébként a WHO költségvetésének mintegy 20 százalékát teszi ki, közvetlenül és
közvetve az általa támogatott más szervezeteken keresztül.
Gates úr pedig, aki egyrészt emberbarátként jelenik meg, másrészt az állítólagos adományokból származó nyereségből profitál.
Tehát most már tömegesen vannak összeférhetetlenségek, ha egy úgynevezett WHO szakértő egyrészt a gyógyszeriparban dolgozott,
majd hirtelen visszavált a WHO-hoz, vagy aztán megint a GAVI-nál csinál valamit, akkor máris összeférhetetlenségek vannak a
hatásossággal kapcsolatban, és most jön a dolog, ezeket nem hozzák nyilvánosságra, és itt
hirtelen az adatvédelem is szerepet játszik.
Aztán a következő pont: a WHO adományozóival kötött szerződések, amelyekből talán kiderülhetne, hogy az adományozók milyen célokat
társítanak az adományozásukhoz, talán azt mondják, Jo, használd a ModRNA vakcinánkat, az nagyszerű, legalábbis ha profitról van
szó, különben nem adományozunk neked semmit, szóval kérlek, ajánld, és micsoda véletlen, ezeket a szerződéseket sem hozzák
nyilvánosságra, nem teszik hozzáférhetővé a nagyközönség számára.
A koronát pedig a WHO-nál 2022-ben bevezetett, sürgősségi felhasználási listázási eljárásnak nevezett eljárás jelenti.
A gyógyszergyárak már ott is pályázhatnak gyógyszerekre és oltóanyagokra, amelyeket aztán előállítanak, egyszer egyfajta
szárazedzésként, mielőtt még pontosan tudnánk, hogy melyik állítólag veszélyes pandémiás vírus van most ismét mozgásban,
azaz egyszer absztrakt módon, helyőrzővel, majd a második lépésben, amikor az úgynevezett pandémia aztán bekövetkezik, a
megfelelő konkrét kórokozókkal, ezeket a gyógyszereket és oltóanyagokat egyszer egy előzetes
bizottság, majd egy késői (bizottság) értékeli.
De most jön a par excellence botrány: a WHO fenntartja magának a jogot, hogy eldöntse, mit kezd vagy mit nem kezd e
szakértői jelentések eredményeivel, és itt is fenntartja a jogot, hogy eldöntse, közzéteszi-e azokat vagy sem.
A szakértői jelentések eredményei felett a WHO teljes ellenőrzést tart fenn.
Ez is egy példátlan botrány, és akkor csodálkozunk, hogy miért szenvednek most olyan sokan oltáskárosodástól, a
koronaoltástól, az úgynevezett koronaoltástól, és néhányan még mindig nem tudják, hogy ez lehet az oka.
Tehát most van egy WHO, amely ennek fényében már most is masszív rendszerhibáktól szenved, és most jön az a nagyon
nagy probléma, amely azzal a ténnyel kapcsolatos, hogy a WHO-ban egyetlen személynek túlzott hatásköre van.
És, mint tudjuk, a főigazgató, Tedros úr, az emberi jogi szervezetek fókuszában is áll háborús bűnök stb. miatt.
Ez a Tedros, aki semmilyen demokratikus legitimációval nem rendelkezik, máris nemzetközi szintű,
úgynevezett egészségügyi vészhelyzetet hirdethet.
És ez alapján úgynevezett ajánlásokat tehet, és láttuk Tedros úr 2020-ban tett önkényes intézkedésének eredményét.
Mint mindannyian tudjuk, a vakcinázási és vizsgálati követelményekről, orvosi vizsgálatokról, kezelésekről, a
kontaktok nyomon követéséről, az izolációról, a karanténról, az utazási és kereskedelmi korlátozásokról és így tovább.
Most a tényellenőr azt mondhatja, hogy igen, de a Tedrosnak figyelembe kell vennie bizonyos tényszerű kritériumokat,
ahogyan azt a nemzetközi egészségügyi előírások kimondják.
Igen, és az ügyvéd ekkor felujjong, és azt mondja, igen, van egy hatalmas listánk a betegségekről, ha ezek ott vannak és gyorsan
terjednek világszerte, akkor kihirdetheti a szükségállapotot.
PHEIC, röviden PHEIC, Public Health Emergency of International Concern, micsoda irónia.
És ha ezután ajánlásokat tesz, például általános vagy intézményspecifikus oltási követelményekre vonatkozóan, akkor
felül kell vizsgálnia az arányosságot, meg kell vizsgálnia, hogy ez segít-e egyáltalán a fertőző betegségek
megfékezésében világszerte, mi a helyzet a mellékhatásokkal és így tovább, mindent meg kell tennie.
Igen, ez papíron van, de - és ez is túl kevéssé ismert, még mindig túl kevéssé ismert - a tudományos
bizonyítékok és az arányosság itt nagyon fontosak, és nem érik meg azt a papírt, amire írva vannak.
Mivel ennek a Tedrosnak van egy sürgősségi bizottsága, amely tanácsot ad neki, de csak tanácsot ad neki,
semmiképpen sem független, a tagokat maga Tedros nevezi ki, és ha szükséges, újra eltávolítja.
Az általunk jelenleg keresett úgynevezett jogállammal ellentétben itt nincs független felügyeleti hatóság.
Mi az eredménye mindennek?
Tömegesen vannak összeférhetetlenségeink.
Óriási a veszélye annak, hogy Tedros úr önkényeskedik, visszaél a hatalmával, és a háttérben mindenféle emberek suttoghatnak
neki más dolgokat, a bizonyítékokon és az arányosságon kívül.
Ezért van a szó alján a külső ellenőrzés veszélye, bárki által, bárki által.
És ami ennek a láncnak a végén van, az a legrosszabb: az alapvető jogok, köztük az élethez, a testi épséghez és
természetesen az emberi egészséghez való jog tömeges megsértésének veszélye, ami már régóta realizálódott.
Ez - és ezt nem lehet elégszer elmondani - a WHO ma.
Mi vár ránk a jövőben, ha ezeket a nemzetközi egészségügyi szabályokat, amelyek most már viszonylag közel vannak hozzánk,
elfogadják - ahogy mondtam, tavaly és mostanra szinte minden állam számára lejárt a kifogásolási határidő; ez július 19-én volt.
Az államoknak lehetőségük lett volna arra, hogy a WHO-nál kifogást emeljenek e nemzetközi egészségügyi
szabályozások 2024-től történő hatálybalépése ellen.
Akkor a régi WHO az előző verziót alkalmazta volna.
Sajnos nagyon kevés ország élt ezzel a július 19-i határidővel, de erről majd később.
E nemleges döntés eredményeként a nemzetközi jog értelmében a többiek kötelesek végrehajtani ezeket az
IHR-eket, ha még nem tették meg, és ezek a nemzetközi jog értelmében szeptember 19-én lépnek hatályba.
Mi áll benne?
A jelenlegi IHR-ben már megfogalmaztuk a PHEIC-et - most a pandémiás vészhelyzetet is hozzáadjuk -, mint egyfajta
súlyosbítást, és ott találjuk - mint jogászok, ugyanígy látjuk, hogy vannak további súlyosbító elemek a
bűncselekményhez - ennek még veszélyesebbnek kell lennie, a vírusnak még gyorsabban kell terjednie sok országban.
Az egészségügyi rendszer kapacitásának túllépéséről van szó.
A lényeg az, hogy ez a vírus, ahogyan az borzalmasan a falra van festve, társadalmi és gazdasági zavarokat
okozhat, és akkor azt mondja, hogy a magas kockázat elég.
Tehát ez is egy példátlan botrány, egy még működő, például német szövetségi alkotmánybíróságnak tulajdonképpen egy
ilyen bűncselekményt már az elején szét kellene szednie.
Akkor a 2. pont: mit mond az új IGV valójában kifejezetten?
Amit a gyógyszerlobbi valószínűleg már nagyon régóta akart és remélt, az új hangsúly, a szép új nyelvezet, a releváns
egészségügyi termékek, beleértve természetesen a gyógyszereket, az úgynevezett vakcinákat és - szerintem
nagyon aggasztó módon - a sejt- és génalapú terápiákat is.
Azok után, amit most hallottunk Brody úrtól.
És ezek, mindezek az erőforrások most már sürgősségi ajánlások tárgyát képezhetik. De a TETROS, a
főigazgató a vészhelyzeteken kívül is adhat ki ajánlásokat.
Ezek az úgynevezett állandó ajánlások.
Az ilyen termékek kutatását és fejlesztését mostantól erőteljesen folytatni kell, és a WHO nyilatkozataiból
kristálytisztán kiderül, hogy ezek mostantól mind Mod RNS-alapú termékek lesznek, különösen, ha a védőoltásokról van szó.
A kutatást és a fejlesztést tömegesen kell támogatni, új, további termelőüzemeket kell építeni szerte a világon, mert, ahogy most
Genfben is hallottuk, a koronával az volt a probléma, hogy a fejlődő országok nyilvánvalóan nem jutottak hozzá
kellőképpen mindezekhez az áldásokhoz, ezért most a méltányosság, az egyenlő elosztás elvét alkalmazzák.
És a szolidaritás, és a szolidaritás címszó alatt a gazdagabb országoknak a zsebükbe kellene
nyúlniuk, hogy a szegényebbek még többet termelhessenek.
És ahogy korábban említettem, már létezik ez a sürgősségi engedélyezési lista, ami azt jelenti, hogy
a WHO már most megpróbál masszív befolyást gyakorolni a világ szabályozó hatóságaira.
És ezt a szakértők megmagyarázták nekem. Ennek az úgynevezett ModRNS vakcinának az előállítása elkerülhetetlenül
kapcsolódik egyfajta gain-of-function kutatáshoz.
Ez azt jelenti, hogy a pandémiás kórokozókat, amelyeket most világszerte erőteljesen keresnek, mert nagyon jövedelmezőek is,
mesterségesen módosítják a laboratóriumban, azaz a mutációt mesterségesen hozzák létre, hogy pontosan ez
ellen a mutáció ellen lehessen vakcinát kifejleszteni.
A szakértők vitatkoznak arról, hogy ez mennyire veszélyes.
Aztán hallom Dr. Wodargot, majd Wiesendanger professzort.
Nem vagyok szakember, nem tudom megítélni.
Csak azt látom, hogy az itt kifejtett nyomás nagyon egyértelmű: itt egyértelmű érdekek vannak.
Vannak, akik egy új világjárványt szeretnének látni.
Ennyit tudok ebből az egészből kihámozni.
Más szóval, az orvostudományról alkotott egyoldalú, gyógyszerészeti irányultságú
kép további megerősödésével állunk szemben.
Növekszik a biztonsági kockázatok száma.
Kemmerer professzor joggal mondja, hogy ezzel a mod RNS-injekcióval a járvány valójában
sokkal jobb talajra talál az emberi szervezetben.
Az immunrendszer elfojtásával ezek az injekciók tovább gyorsítják a járványokat.
Ennyit a jelenlegi ismeretek alapján biztosan kijelenthetünk.
Az élet és az egészség még inkább veszélyben van.
Most jön egy harmadik, rendkívül veszélyes pont.
Ez az IHR most tartalmazza azt, amit már régóta hallunk az EU-tól, és amit a saját országainkban is hallunk.
Itt vagyunk a cenzúraellenes konferencián.
És az egyik legveszélyesebb ideológiai eszköz az a hitvány elképzelés, hogy valahol van egy hatóság, amely jogot
formál a félretájékoztatás és a dezinformáció elleni küzdelemre.
És ez az igazság monopóliuma - és mindig csodálkozom, hogy egyetlen alkotmánybíró, alig egy alkotmányjogász sem hivatkozik
erre - lényegében teljesen ellentétes az alapjogokkal.
A véleménynyilvánítás szabadságához és a tudományos szabadsághoz való alapvető jog a szabad véleménycserén keresztül
történő szabad diskurzuson alapuló szabad véleménycserén alapul.
És ha ezt korlátozzák, akkor ezek a szabadságjogok már a lényeget tekintve el vannak fojtva.
Most ez a helyén van, anélkül, hogy a hivatalos oldalról bármilyen felháborodás elhangzott volna.
A félretájékoztatás és a dezinformáció elleni küzdelem az új IHR-ben.
Ehhez jön még a kockázati kommunikáció.
Tehát ott ül valaki, aki tudja, hogyan működik ez a dolog, hogy milyen ez a kockázat.
És most ő határozza meg, hogy mit kommunikálnak a lakosság felé, milyen kockázatot kell vállalni.
És minden más elhalványul.
E mögött egy nagyon alattomos koncepció áll. Úgy hívják, hogy az infodémia elleni küzdelem.
Ismét a propaganda nyelvezete: infodémia, majdnem olyan veszélyes, mint a világjárvány.
És az elmélet már azt mondja, hogy a túl sok információ is törölhető.
Ki dönti el, hogy mi a túl sok?
És így mi, emberek már nem vagyunk képesek különbséget tenni aközött, hogy milyen információt fogyasztunk és mit nem.
Akkor már régóta folyik valami a WHO-nál a viselkedési tanácsadással, de nem csak ott.
Az embereket már nem a meggyőzés erejével és az állami hatóságok jó munkájával veszik rá az embereket bizonyos irányelvek
betartására - ez csodálatos lenne -, hanem valójában arról van szó, hogy pszichológiai
szinten irányítják az emberek viselkedését.
Akkor már nincs szükségünk tudományos bizonyítékokra, ami praktikus azok számára, akik hatalmat
akarnak gyakorolni vagy profitot akarnak termelni.
Ezt erősíti az a tény, hogy a WHO a teljes digitális nagy technológiai iparral kötött szerződést.
És aki kétség esetén azt is meg tudja mondani nekik, hogy mi igaz és mi hamis.
Meglepő módon ők sincsenek nyitva.
Tehát itt lényegében a szabadság, a vélemény, a tájékoztatás és a sajtó, a szabad sajtó, a szabad média elleni
harcról van szó, amely az eltérő véleményeket képviseli.
És persze, és ez eléggé végzetes, a tudomány szabadsága.
És még egy utolsó lényeges pont: mi van még az IHR-ben?
Önök most azt mondják az államoknak, hogy hozzanak létre egy nemzeti IHR-hatóságot, amelynek természetesen kizárólag az
IHR-kötelezettségek végrehajtásával kell foglalkoznia, és a kettő közötti közigazgatási szinten is, például Németországban, a
szövetségi tartományok szintjén, vagy az önkormányzatok szintjén, az egészségügyi hatóságoknak mindenütt
orientálódniuk kell, vagy úgy mondanám, érdekelteknek kell lenniük a WHO-kötelezettségekhez való igazodásban.
Kétség esetén már nem ellenőrzik, hogy ezek ésszerűek-e, és mindenekelőtt, hogy
összeegyeztethetők-e az Alaptörvénnyel, az emberi jogokkal.
Az aláíró államokra nehezedő végrehajtási nyomás ezért jelentősen megnövekedett.
Ez lenne az IGV 2024, amivel szembenézünk.
A világjárványról szóló szerződés még mindig messze van, és nagy szerencsével talán nem is valósul meg.
Ez is egy kapcsolat ezekkel a világjárványos vészhelyzetekkel.
Maga a világjárványról szóló szerződés azonban nem tartalmaz felhatalmazást a szükségállapot kihirdetésére.
Sajnos erre már megvan az IGV.
De kimondja például, hogy a szerződés a járványok alatt és között is érvényes.
Tehát itt egy világjárványról szóló narratívát támogatnak.
A világjárványok korát éljük.
Az egyetlen lehetséges magyarázat a zoonózis, amely végső soron emberi tevékenységet is magában
foglal a háttérben. Kulcsszó gain-of-function kutatás.
Ez gyorsan elhalványult.
Ezt követően tovább konkretizáljuk és megerősítjük az említett releváns egészségügyi termékek promócióját.
Mindaz, amit itt már említettem az IHR-rel kapcsolatban.
Ezenkívül a technológiaátadásnak a gazdagok és a szegények között kell megvalósulnia.
Aztán a híres kórokozó-hozzáférési és haszonmegosztási rendszer.
A probléma az, hogy a világ országai természetesen a genetikai anyagokhoz való hozzáférésért harcolnak.
De gyógyszereket és vakcinákat lehet fejleszteni ezen az alapon - ez egy nagyszerű profitmodell.
És különösen a szegények természetesen részesedni akarnak a gazdagok nyereségéből.
Talán ez a mi szerencsénk, mert belsőleg a pénzügyekről folyik a vita.
És ez az oka annak is, hogy ez a világjárványról szóló szerződés még nem jött létre.
És ez az oka annak, hogy az idei elfogadásakor majdnem elsikkadt, hogy a 12. cikk (2) bekezdése kimondja, hogy a szerződést
csak akkor lehet aláírásra megnyitni, ha az érintett felek megállapodtak az úgynevezett "pápai rendszer" mellékletéről.
Ez azt jelenti, hogy van egy halvány reménysugár, hogy a belső vita - amikor két ember harcol, a harmadik örül -,
esetleg a pénz körüli vita, itt nagy szerepet fog játszani, és megkímél bennünket ettől a világjárványos szerződéstől.
És ez fantasztikus lenne.
(Természetesen továbbra is a sürgősségi engedélyezési rendszerek megerősítéséről van szó.
Ami korábban ezen a plusz lapon volt - én ezt vészhelyzeti felhasználási listának
fogom hívni -, az most ott konkretizálódik.
Végső soron tehát egy globális orvosi-ipari komplexum létrehozásáról van szó, semmi másról.
Nem az egészségről van szó. Hanem az egészség ellenkezőjéről. Az emberek itt fognak élni.
Az emberi egészség és testi épség veszélybe kerül a profit és a hatalom érdekében.
És itt van a harmadik pont: a pandémiáról szóló szerződésben szereplő infodémia fogalma nagyon aggasztó.
Az IHR-ben a félretájékoztatás és a dezinformáció elleni harcot folytatjuk.
Most jön egy újabb bomba.
A cél a lakosság tudományos egészségügyi és pandémiás ismereteinek erősítése.
Itt tehát egyértelműen megvalósul a WHO állítólagos igazságmonopóliuma: a lakosságot agymosással kell
átmosni a járványok, a közegészségügy és a tudomány területén - természetesen csak azt, amit a WHO ezek alatt ért.
Igen, mert, mint mondtam, nincs felügyeleti szervünk.
Ezt egy magas rangú ENSZ-képviselő már elég világosan kimondta, anélkül, hogy az Egyesült Nemzetek Szervezete felháborodott
volna; a WHO az ENSZ leányvállalata, mint köztudott, és az Egyesült Nemzetek Szervezete a tudomány tulajdonosa.
Mi köze a tudománynak a tulajdonhoz?
Az egyetlen magyarázat mindig a hatalom és a profit.
Az embereket pedig tájékoztatni kell az orvosi termékek hatékonyságáról és biztonságosságáról.
Ezt tehát természetesnek fogják venni, és a viselkedéskontrollt tovább fogják támogatni.
Ezután további újítások következnek, egy megerősített ellenőrzési mechanizmus, majd a már létező "Egy egészség" elv bevezetése,
amely összekapcsolja az állategészségügyet a környezet egészségével, az emberi egészséggel, és amely további
mérhetetlen hatáskörrel ruházza fel a WHO-t, és amely természetesen a zoonózis elmélet alátámasztására is szolgál.
Hogy a járványokat valójában soha nem okozhatja ember, hanem csak az, hogy az állatok hirtelen, bármilyen okból veszélyesen
megbetegszenek, és az egész dolog átterjed az emberekre.
A zoonotikus átterjedés természetesen már szerepel.
Igen, és ha most újra megnézzük az egészet, az emberi méltóság sérthetetlenségének
gondolatát, az emberi jogok és a szabadság gondolatát.
És ha megnézzük ezeket a szerződéseket, akkor mindenekelőtt az állami szuverenitást fenyegető de facto veszélyt látjuk.
Hangsúlyozom, hogy de facto, mert még 2020-ban sem volt egyetlen állam sem köteles
egyszerűen végrehajtani azt, amit a WHO ajánlott.
De megtették.
Megtették, és ez mélyen megdöbbentett.
Brunner úr pedig nagyon jól elmagyarázta, hol vannak a hiányosságok a jogrendszerünkben.
Véleményem szerint hiányzik az az ethosz, amely nélkül a legszebb jogrendszer sem létezhet, az az ethosz,
amely egy hiányos jogrendszert is képes kompenzálni.
Voltak idők, például Németországban, és minden bizonnyal máshol is, amikor egy működő Szövetségi Alkotmánybírósággal
rendelkeztünk, amely az egyén szabadságát és méltóságát tekintette kiinduló és végpontnak, és azt helyezte előtérbe.
És mindez elveszett.
Emlékszem, mennyire elborzadtam, amikor először olvastam a Handbuch des Staatsrechtsban, hogy minden alkotmány olyan
előfeltételekből él, amelyeket nem tud megteremteni magától.
És mindig azt gondoltam, hogy igen, ha ez papíron van, akkor tiszteletben fogják tartani.
Ennyire naiv tud lenni egy joghallgató.
Most kaptam egy leckét, de a legelső rendben.
Ezzel a kognitív hadviseléssel, ezzel az infodémiai politikával, az EU digitális szolgáltatásokról szóló törvényével, a
tényellenőrzők őrült betegségével az emberek teljes átképzéséhez jutunk, akik önállóan
gondolkodó polgárokból engedelmes alattvalókká válnak.
Ez minden területre vonatkozik, beleértve az államiságot, az igazságszolgáltatást, a törvényhozást és így tovább.
Az emberi méltóság és szabadság eme ethosza nélkül pedig a jogrendszer nem működhet tovább.
Brunner úr szépen és talán ezen a ponton mondta: a német alaptörvény első tervezete eredetileg azt a mondatot tartalmazta,
hogy az állam az emberért van, nem pedig az ember az államért.
És mindez mostanra, ahogyan ő ezt másképp gyönyörűen kifejezte, mindez mostanra elszakadt.
A szuverenitást tehát továbbra is tömegesen fenyegeti a WHO, és az alkotmányos ellenőrzés, beleértve
az alkotmánybíróságokat is, teljesen csődöt mondott.
Borzalmasan látom, különösen Németországban, és a politikai üldöztetés, amely hazánkban
zajlik, olyasmi, amiről álmomban sem álmodtam volna.
Aztán természetesen megnő a szabadság tömeges korlátozásának, a szükségállapot önkényes kihirdetésének, esetleg a
szabadságot korlátozó ajánlások állandó kiadásának a kockázata.
És mindez annak fényében, hogy a WHO szintjén nincsenek ellenőrző szervek, és az államok
egyszerűen figyelmen kívül hagyják ellenőrző szerveiket.
Aztán van még egy fontos pont, ahogy kollégáink, Silvia Behrendt és Amrei Müller többször is rámutattak: van egy,
és ez beleillik az általános globális képbe, az egészségpolitika kúszó ideológiai militarizálódása.
Nincs benne a szerződésekben, de van egy doktrína a globális egészségügyi biztonságról: a kórokozókat úgy kezelik, mint egy
katonai ellenséget, mint egy biztonsági kockázatot, és akkor automatikus válaszlépéseket kell tenni, tehát egy
automatikus mechanizmust telepítenek, és természetesen vannak ellenük védőoltások, mint természetes dolog.
Az emberek már nem kérdőjelezik meg, hogy halálra oltják-e az embereket.
És persze, bár csak egy helyen, de az emberiség általános digitális felügyeletének megerősítését is felvettük, mégpedig
azzal, hogy a digitális oltási útleveleket is bevezettük, ami nem csak, de a totalitárius ellenőrzéseknél is nagyon fontos kérdés.
Aztán természetesen a megnövekedett egészségügyi eljárások ezen az orvosi-farmáciai komplexumon, az
infodémiai koncepción keresztül, ezt már részletesen leírtam.
És aztán egy kúszó ideológiai átrendeződés ezekben a szerződésekben is.
Arról van szó, hogy lassan, de biztosan eltávolítjuk az embereket attól az elképzeléstől, hogy én vagyok az
egyén, és hogy az én szabadságom a kiindulópont és a végpont.
Nem, te semmi vagy, a közösség a minden.
Ismerősen hangzik ez neked?
Az emberi méltóság többé nem kérdés.
Fejlődésünk a kollektív engedelmesség irányába mutat.
Ide tartozik például az egész társadalomra kiterjedő megközelítés.
Ez azt jelenti, hogy egy veszélyes járvány kitörésekor a társadalomban mindenkinek
össze kell tartania és össze kell fognia.
Mit jelent ez logikailag?
Logikusan, ha nem költözöl a tengerpartra, akkor kiestél, ezt már láttuk.
Immunizálnod kell az alapvető jogaidat, különben véged van.
Bármi, amiben más véleményt fogalmaznak meg, így vagy úgy, de tömegesen támadják, aztán ott vannak ezek
az ál-alapjogok, a méltányosság és a szolidaritás.
Ezek pedig összhangban vannak a valódi emberi jogokkal.
Igen, ez a válasz.
Megkérdezem, hogy a totalitárius egészségügyi rendszer fenyeget-e minket?
Nemcsak egy totalitárius egészségügyi rendszer van a levegőben, hanem világszerte a tekintélyelvűség és a
totalitarizmus irányába való fejlődés, olyan helyeken is, ahol ez még nincs vagy nem volt ilyen messze.
Ott fog jönni.
Hatalmas nyomás nehezedik a jogállamiságra, az alapvető jogokra, beleértve az orvosi kísérletekhez való önkéntes
hozzájáruláshoz való jogot, amint azt az ENSZ Emberi Jogi Egyezségokmányának 7. cikke már említi.
Nyomást gyakorolunk a tagállamok szuverenitására, és végső soron ez a nagyon nagy veszély.
Szóval tényleg mindenről szól.
Ezért az 5. szakasz, nagyon röviden, mi történik ezután?
Hála Istennek, kiállhatunk ezek mellett az államok mellett, ahogy akarunk, de az USA kivonulása egy rendkívül fontos jelzés volt.
Argentína követte.
Ezek az államok a továbbiakban nem támogatják az IHR semmilyen változatát.
Ezeket a 2024-es IHR-eket Izrael és Olaszország sem támogatja, nagyon izgalmas.
Ausztria is kifogást emelt, de csak azért, mondom idézőjelben, mert nagyon későn jöttek rá,
hogy a Parlament még nem adta meg a hozzájárulását.
Az alkotmány szerint azonban ezt jóvá kellett volna hagyni; még a legelső IHR-t is.
Ez azt jelenti, hogy továbbra is meg akarják majd szerezni a parlamenti jóváhagyást - de akkor is.
A pandémiáról szóló szerződés esetében, ahogyan azt már leírtam, remélhetőleg nem fog megvalósulni.
És egy fontos dolog - és ezt Ausztria példáján vettem észre -, hogy a kormányok, ha nem közvetlenül
demokratikusan választották őket, a nemzetközi jog értelmében tárgyalhatnak és aláírhatnak szerződéseket.
Általában azonban a parlamenteknek jóvá kell hagyniuk.
Ezt Ausztriában is az utolsó pillanatban tudtuk kezdeményezni, mert furcsa módon valahogy elnézték.
Ezért fontos, hogy az egyik dolog a nemzetközi jog szerinti képviselet, a másik pedig ezeknek a
kormányzati döntéseknek a demokratikus legitimációja.
Rendszerint a parlamentek is részt vesznek benne.
Más szóval, mi is felszólítjuk a világ jogászait, hogy ismét ellenőrizzék: hagyták-e
egyáltalán, hogy a parlament beleszólhasson?
Ha nem, kérjük, hivatkozzon erre, és követelje meg.
Máskülönben ezeket az IHR-eket nem lehet egyszerűen követelni ezekben az országokban.
Németország egy kicsit alaposabb, és mostanra a szövetségi kormányon keresztül elfogadta a beleegyezési törvényt.
Németország azonban már hagyta lejárni a kifogásolási időszakot, ami tulajdonképpen egy ratifikációs aktusnak felel meg.
Képzeljük el, hogy a Bundestag és a Bundesrat nem fogadja el ezt az egyetértési törvényt.
Akkor a kormány bajba kerül.
Egyrészt a nemzetközi jog kötelezi, másrészt azonban nem írhatja felül a Parlament demokratikusan kinyilvánított akaratát.
Félő, hogy egyet fognak érteni.
De még mindig nagyon izgalmasnak találom, ami történik.
És ez az, emberi jogi háttérrel rendelkezem, minden lehetőséget ki kell használnunk, ami Ausztriában
adódik, hogy felhívjuk a figyelmet az ilyen problémákra.
Az is érdekes, hogy Németországban ez a törvény már kimondja, hogy az IHR-hez való hozzájárulás korlátozza a testi épséghez,
a személyi szabadsághoz, a levelezés, a postai és távközlési titoktartáshoz, valamint a szabad mozgáshoz való jogot.
Tehát valahogy azt feltételezik, hogy ez automatikus, holott a német hatóságoknak
ténylegesen végre kellene hajtaniuk a WHO jogszabályait.
Igen, és mi nem játszottunk össze, Brunner úr és én.
Számomra azonban mindig fontos, hogy visszatérjünk az emberi méltóság gondolatához, amikor arról van szó, hogy mit tehetünk.
Szépen leírták, hogy az emberi méltóság eszméje, amely az Alaptörvény ethoszaként is megjelenik, abból a gondolatból
fakad, hogy az ember Isten képmása, és ezért keresztény ihletésű.
Az ember értéke önmagában ebből fakad.
És a felvilágosodás eszméjéből, amely szerint az embernek az önmaga okozta éretlenségéből való kilépéséről van szó.
E nélkül az ethosz nélkül semmi sem működik a jogrendszerünkben, és talán az életünkben is alig valami.
Ezért van az, hogy tényleg mindent be kell vetni.
Sasek úr nagyon jól mondta: mindig segítséget kell kérni, a társadalomban a másik oldalról is fel kell
világosítani az embereket, politikai tevékenységgel, tüntetésekkel, szórólapokkal, előadásokkal, bármi mással.
A szabad médián keresztül, a vállalati média megkeresésével.
Újra és újra megpróbálom, talán van ott valaki, aki elérhető.
És mindenekelőtt a politikusok nevelésével, feltéve, hogy ők még mindig emberek, akik talán még mindig gyanútlanok.
Feltételezem, hogy sokan vannak, akik nem gyanútlanok.
De talán a gyanútlan hátsó padsorokban ülő tájékozottak.
Kérem, kérem, tisztázza és bátorítsa az embereket, hogy itt lelkiismeretes döntést hozzanak.
Végül pedig mindig próbáljon meg minél gyakrabban bírósághoz fordulni, és rámutatni
arra, hogy itt alapvető emberi jogok sérülnek.
És minden egyes cselekedet, sőt, meg vagyok győződve arról, hogy itt minden egyes gondolat
NEM számít, és mi nem akarunk ilyen világot.
Egy jobb, emberi méltósággal és szabadsággal rendelkező világ víziója felé haladunk.
Ezt szem előtt tartva nagyon szépen köszönöm.
Köszönöm szépen, Beate Pfeil. A nyilam újra ki van hegyezve. Még nincs vége. A Korona
utáni kilégzésnek vége. Ez nem igaz. Hallottad.
Csak megismételni tudnám mindazt, amit mondtál. Csak teljes gőzzel a felderítésre. Ahol csak lehet, amíg még lehet.
Aztán tovább nézzük. Köszönjük, hogy velünk vannak. Együtt. Folytassák velünk a hálózatépítést. Folytassák a hálózatépítést.
Jöjjön minél több ügyvéd, bíró és mindenféle dolog, és erősítse meg ezt a frontot.
Köszönöm a szakértelmét. Szükségünk van rá. Köszönjük.