I neste presentasjon vil en erfaren advokat utdype Dr. Michael Brunners rystende tema på en enda mer praktisk måte.
Fremfor alt tar den for seg farene som truer oss gjennom de juridiske intrigene i WHO og deres pandemitraktater
og IHR, det vil si det internasjonale helsereglementet.
Spørsmålet er om vi i det hele tatt er truet av et totalitært helseregime.
Før vi inviterer denne koryféen til det 21. AZK for å berike oss med sine ekspertperspektiver, la oss ta en titt på CV-en hennes.
Beate Sibylle Pfeil, født i 1967, er en tysk jurist og uavhengig forsker som har spesialisert seg på
spørsmål knyttet til nasjonale minoriteter i Europa.
Dette gjelder særlig i forbindelse med konstitusjonell, internasjonal og europeisk rett.
Hun har gjort seg bemerket innenfor sitt fagfelt gjennom en lang rekke foredrag og grunnleggende publikasjoner, blant annet
som medforfatter av en flerbinds håndbok om etniske grupper.
Hun var redaktør fra 2008 til 2016.
Siden 2019 har hun vært medredaktør for European Journal for Minority Issues, EJM.
Hun studerte juss ved universitetet i Heidelberg og tok sin andre statseksamen i Freiburg.
I 2002 tok hun en doktorgrad i rettsvitenskap med summa cum laude ved universitetet i Innsbruck.
Hun har arbeidet og forsket ved det sørtyrolske instituttet for etniske grupper i 20 år.
17 år, hvorav 17 år som assisterende vitenskapelig direktør.
Fra 2017 til 2023 var hun tysk medlem av en ekspertkomité for den europeiske pakten for regions- eller
minoritetsspråk, en internasjonal traktat under Europarådet.
Fra 2017 til 2022 var hun nestleder for European Centre for Minority Issues i Flensburg.
Hun arbeider for tiden med koronatiltak, blant annet WHO-planer fra et juridisk perspektiv.
Hun er medlem av Nettverk for kritiske dommere og statsadvokater, Leger og forskere for helse, frihet og demokrati, Frie
advokater, Advokater for opplysning, Verdens helseallianse og den hippokratiske ed, en profesjonell legeforening.
I dag snakker Beate Pfeil om WHO, pandemitraktaten og internasjonale helseregler.
Er vi truet av et totalitært helseregime?
Velkommen, dr. Beate Pfeil. Takk for at du deler din ekspertise med oss.
Tusen takk skal du ha. Vær en skjerpet pil. Takk skal du ha.
Jeg kommer til å være veldig farlig i dag, men ikke så farlig som WHO.
Og først og fremst vil jeg takke Brunner av hele mitt hjerte for hans fantastiske tema, særlig fordi det
var nettopp dette ukrenkelige menneskeverdet som fikk meg til å begynne å studere jus.
Denne første setningen fra den tyske grunnloven har alltid vært min inspirasjonskilde for hele mitt juridiske studium.
Og når jeg snakker om WHO i dag, tror jeg ikke vi alle trenger å være jurister hvis vi tar på oss
menneskeverdighetsbrillene og bedømmer WHO ut fra dette synspunktet, og noen svar vil kanskje automatisk dukke opp.
I det følgende vil jeg naturligvis først og fremst fokusere på de to viktige WHO-traktatene, det
internasjonale helsereglementet og pandemitraktaten.
Men la oss begynne med å forklare hva som allerede gjelder i WHO.
For det vi har opplevd i de såkalte koronaårene fra 2020, og det kan ikke understrekes ofte nok, har å
gjøre med det WHO-regimet som allerede er på plass.
Derav det første punktet, WHO aktuell.
Så er det spørsmålet om hva vi kan komme til å stå overfor dersom endringene i det internasjonale helsereglementet som ble
vedtatt under tvilsomme omstendigheter 1. juni 2024, faktisk trer i kraft, både folkerettslig og muligens også nasjonalt.
Som et tredje punkt vil jeg ta opp pandemitraktaten, som ble vedtatt først i år, men ennå ikke i sin helhet.
Jeg vil gjerne forklare dette kort senere.
Og så trekker jeg konklusjonen i punkt 4.
Punkt 5 handler om å sondere perspektiver: Hva kan skje nå med WHO og deres planer?
Og fremfor alt et spørsmål som jeg tror angår oss alle: Hva kan vi gjøre? Vi, de enkelte borgere.
Ja, punkt 1. Jeg vil begynne med å si noe om WHO og de eksisterende systemfeilene.
Det er en absolutt systemfeil.
WHO ble grunnlagt i 1948 som en sammenslutning av stater.
Og sakte, men sikkert, fra midten av 1980-tallet oppsto det et problem her, som blant annet hadde å gjøre med
at USA frøs medlemskontingenten på midten av 1980-tallet.
Det normale er at slike organisasjoner finansieres av regelmessige, ikke-øremerkede bidrag fra medlemslandene.
På midten av 1980-tallet frøs også delstatene medlemskontingenten etter påtrykk fra USA.
Og så begynte... Så, i all hemmelighet, stille og rolig, begynte katastrofen å gå sin gang.
I dag er rundt 85 prosent av WHOs budsjett avhengig av frivillige donasjoner, hvorav de
fleste er øremerket til spesifikke formål.
Disse giverne, som nå er donorer til WHO, inkluderer også land som ikke bare betaler
medlemsavgift, men som også donerer separat til WHO.
Tyskland er, sier jeg, dessverre veldig eksemplarisk her.
Så skattepengene våre går til WHO for potens.
Og siden USA nå har brutt ut, er Tyskland trolig den største bidragsyteren.
Blant giverne finner vi også internasjonale statlige organisasjoner, og så kommer det springende
punktet med de sensitive, deriblant mange privatpersoner.
Som jeg beskrev under den tredje pilen, finnes det en fantastisk ny studie fra Italia, nei, fra Australia, ikke Italia.
De har undersøkt de øremerkede donasjonene til WHO - det er bare åtte legemiddelselskaper blant dem - men alle andre
institusjoner, organisasjoner som ikke er stater, men som donerer til WHO for et spesifikt formål, har, og
denne studien avslører dette på en genial måte, nesten 100 prosent farmasøytiske interesser.
De kaller det farmasikompatibelt.
Og de to største er Gates Foundation og vaksinealliansen Gavi.
Et poeng til på forhånd, men WHOs grunnleggere hadde noe i tankene da de skrev inn i artikkel 37 i WHOs grunnlov at
generaldirektøren og de ansatte ikke skal søke instrukser fra noen regjering eller myndighet i utøvelsen av sine oppgaver.
Og det som gjelder for myndigheter eller offisielle myndigheter, gjelder i enda større grad for
tvangsreguleringer fra legemiddelindustrien eller fra organisasjoner med tilknytning til legemiddelindustrien.
Det betyr at WHO bryter sin egen grunnlov med disse øremerkede donasjonene, og det finnes også ytterligere retningslinjer.
Så har vi et annet problem i bakgrunnen for disse WHO-donasjonene, som ikke kan understrekes ofte nok:
Hvis for eksempel den tyske Forbundsdagen skulle si: Ja, vi må bare øke delstatenes medlemsavgifter igjen, så har
vi enkelt løst problemet med avhengigheten av legemidler.
Nei, vi har lenge i det skjulte og i det stille konsolidert og institusjonalisert forholdet mellom stater og private selskaper i
bakgrunnen gjennom denne perfide, skal jeg si, konstruksjonen av offentlig-private partnerskap, som det ikke lenger stilles
spørsmålstegn ved, der WHO selvfølgelig er knyttet til regjeringer, til den berømte Gates-stiftelsen og, husk
det, til vaksineprodusenter i GAVI eller CEPI, for eksempel.
Unicef, Verdensbanken og andre frivillige organisasjoner er også med i GAVI.
EU-kommisjonen og andre forskningsinstitusjoner er med på CEPI, som har et program for å
utvikle vaksiner mot alle regler i løpet av 100 dager.
Fra et juridisk synspunkt er dette helt uakseptabelt, fordi stater - la oss nå gå tilbake til denne grunntanken, stater må
tjene folket - og private selskaper, inkludert menneskeverd og menneskelig frihet, og private
selskaper, de kan til og med legitimt være profittorienterte.
Men hvis de to kombineres og statlige institusjoner blir avhengige av private donasjoner som er drevet
av profitt, står vi allerede overfor en katastrofe.
Og hele dette problemet, som allerede er knyttet til WHO, og som for eksempel ikke et eneste medlem av den tyske
Forbundsdagen har tenkt på så langt - vi må påpeke dette for dem - er den åpenbare mangelen på åpenhet i WHO.
Ikke bare har vi disse offentlig-private partnerskapene, der det private og det offentlige er knyttet sammen, men vi har
også, som glimrende kolleger har vist, en konstant karusell av mennesker mellom GAVI, Gates Foundation og WHO.
Gates Foundation står for øvrig for rundt 20 prosent av WHOs budsjett, både direkte og
indirekte gjennom andre organisasjoner som de sponser.
Og Gates, som på den ene siden fremstår som filantrop, tjener på den andre siden på all denne
fortjenesten som følge av disse påståtte donasjonene.
Så nå har vi interessekonflikter en masse, hvis en såkalt WHO-ekspert har jobbet i legemiddelindustrien på den ene siden og
så plutselig bytter tilbake til WHO eller så gjør noe i GAVI igjen, så har vi interessekonflikter angående
potens, og nå kommer det til det, disse blir ikke avslørt, og databeskyttelse spiller plutselig en rolle her.
Så det neste punktet: kontrakter med WHO-donorer, hvorfra man kanskje kunne se hvilke formål giverne forbinder med sin
donasjon, kanskje de sier, Jo, bruk vår ModRNA-vaksine, den er flott, i det minste når det gjelder fortjeneste, ellers vil vi
ikke donere noe til deg, så vær så snill å anbefale det, og for et sammentreff, disse kontraktene blir heller ikke
offentliggjort, ikke gjort tilgjengelig for allmennheten.
Og kronen på verket er en prosedyre kalt Emergency Use Listing Procedure fra 2022 hos WHO.
Farmasøytiske selskaper kan allerede søke der om medisiner og vaksiner som de deretter vil produsere, en gang som en slags
tørrkjøring, før vi vet nøyaktig hvilket antatt farlig pandemivirus som nå er på farten igjen, dvs. en gang abstrakt med
plassholdere og deretter i det andre trinnet, når den såkalte pandemien da oppstår, med de tilsvarende konkrete
patogenene, blir disse medisinene og vaksinene vurdert, en gang av en foreløpig komité, deretter av en sen (komité).
Men nå kommer skandalen par excellence: WHO forbeholder seg retten til selv å bestemme hva de gjør eller ikke gjør med
resultatene av disse ekspertrapportene, og også her forbeholder de seg retten til å bestemme om de skal publiseres eller ikke.
WHO beholder full kontroll over resultatene av ekspertrapportene.
Dette er også en skandale uten sidestykke, og da lurer vi på hvorfor så mange mennesker nå lider av vaksineskader,
koronavaksinasjonen, den såkalte koronavaksinasjonen, og noen av dem vet fortsatt ikke at dette kan være årsaken.
Så nå har vi altså et WHO som på denne bakgrunnen allerede lider av massive systemfeil, og nå kommer det veldig
store problemet knyttet til det faktum at en enkelt person i WHO har for store fullmakter.
Og som vi alle vet, er generaldirektøren, Tedros, også i fokus for menneskerettighetsorganisasjoner
for krigsforbrytelser og så videre.
Denne Tedros, som ikke har noen som helst demokratisk legitimitet, kan allerede erklære
såkalte helsekriser av internasjonalt omfang.
Og kan komme med såkalte anbefalinger på dette grunnlaget, og vi har sett resultatet av
denne egenrådige handlingen fra Tedros i 2020.
Som vi alle vet, handlet det om vaksinasjons- og testkrav, medisinske undersøkelser, behandlinger, smittesporing, isolasjon,
karantene, reise- og handelsrestriksjoner og så videre.
Nå vil faktasjekkeren kanskje si ja, men Tedros må ta hensyn til visse faktakriterier, slik det
fremgår av det internasjonale helsereglementet.
Ja, og advokaten jubler og sier, ja, vi har en enorm liste over sykdommer, hvis de er der og sprer seg raskt
over hele verden, så kan han erklære unntakstilstand.
PHEIC er en forkortelse for Public Health Emergency of International Concern, for en ironi.
Og hvis den så kommer med anbefalinger, for eksempel om generelle eller institusjonsspesifikke vaksinasjonskrav, så må den vurdere
proporsjonaliteten, den må sjekke om det i det hele tatt bidrar til å begrense smittsomme sykdommer over hele
verden, hva med bivirkningene og så videre, den må gjøre alt.
Ja, det er på papiret, men, og dette er også for lite kjent, fortsatt for lite kjent, vitenskapelig bevis og proporsjonalitet
er så viktig her og ikke verdt papiret de er skrevet på.
Fordi denne Tedros har en krisekomité som gir ham råd, men bare gir ham råd, er den ikke uavhengig på noen måte, medlemmene
utnevnes av Tedros selv og fjernes om nødvendig igjen.
I motsetning til i den såkalte rettsstaten som vi nå søker, finnes det ingen uavhengig tilsynsmyndighet.
Hva er resultatet av alt dette?
Vi har massevis av interessekonflikter.
Vi har en enorm risiko for vilkårlighet, maktmisbruk og maktmisbruk fra en Tedros som kan bli
hvisket andre ting i bakgrunnen av alle slags mennesker, hinsides bevis og proporsjonalitet.
Det er derfor ordet, faren for ekstern kontroll, av hvem som helst, står nederst.
Og det som er det verste i enden av denne kjeden, er faren for massive brudd på grunnleggende rettigheter, inkludert
retten til liv, fysisk integritet og, selvfølgelig, krenkelse av menneskers helse, noe som for lengst er blitt en realitet.
Dette er, og det kan ikke sies ofte nok, WHO i dag.
Hva som venter oss i fremtiden hvis disse internasjonale helsereglene, som nå er relativt nærme oss, blir
vedtatt - som jeg sa i fjor og nå er innsigelsesfristen for nesten alle stater passert; det var 19. juli.
Statene ville ha hatt mulighet til å protestere mot ikrafttredelsen av disse
internasjonale helsereglene fra og med 2024 overfor WHO.
Da ville den gamle WHO ha brukt den forrige versjonen.
Dessverre var det svært få land som benyttet seg av fristen 19. juli, men mer om dette senere.
Som følge av denne ikke-innvendingen er de andre nå folkerettslig forpliktet til å implementere disse IHR, hvis de
ikke allerede har gjort det, og de vil da tre i kraft i henhold til folkeretten den 19. september.
Hva står det?
I det nåværende IHR har vi allerede formulert PHEIC - nå legges det til en pandemisk nødsituasjon - som en form for forverring,
og der finner vi - som jurister ser vi det på samme måte, det er ytterligere skjerpende elementer i lovbruddet - dette må være
enda farligere, viruset må spre seg enda raskere i mange land.
Det handler om å overskride helsevesenets kapasitet.
Poenget er at dette viruset, slik det er malt på veggen, kan utløse sosiale og økonomiske
forstyrrelser, og så står det at den høye risikoen er nok.
Så dette er også en skandale uten sidestykke, en fortsatt fungerende, for eksempel tysk forfatningsdomstol ville faktisk
måtte rive et slikt lovbrudd fra hverandre fra begynnelsen av.
Så punkt 2: Hva står det egentlig eksplisitt i den nye IGV-en?
Det som legemiddellobbyen sannsynligvis har ønsket og håpet på veldig lenge, det nye fokuset, det fine nyspråket, relevante
helseprodukter, inkludert, selvfølgelig, legemidler, såkalte vaksiner og også, noe som jeg synes er
svært bekymringsfullt, celle- og genbaserte terapier.
Etter det vi nå har hørt fra Mr. Brody.
Og alle disse ressursene kan nå bli gjenstand for nødanbefalinger. Men TETROS, generaldirektøren, kan
også utstede anbefalinger utenom krisesituasjoner.
Dette er de såkalte stående anbefalingene.
Forskning og utvikling av slike produkter skal nå drives med full styrke, og det fremgår krystallklart av WHOs
uttalelser at dette nå skal være Mod RNA-baserte produkter, spesielt når det gjelder vaksinasjoner.
Forskning og utvikling skal fremmes massivt, nye produksjonsanlegg skal bygges over hele verden, for, som vi nå
også har hørt i Genève, var problemet med korona at utviklingslandene tilsynelatende ikke hadde
tilstrekkelig tilgang til alle disse velsignelsene, og derfor brukes nå prinsippet om rettferdighet, lik fordeling.
Og solidaritet, og under overskriften solidaritet bør de rikere landene gripe til
lommeboken slik at de fattige kan produsere enda mer.
Og som jeg nevnte tidligere, finnes det allerede en liste over nødtillatelser, noe som betyr at WHO allerede forsøker
å øve massiv innflytelse på verdens reguleringsmyndigheter.
Og det har jeg fått eksperter til å forklare meg: Produksjonen av denne såkalte ModRNA-vaksinen er
uunngåelig knyttet til en form for gain-of-function-forskning.
Det betyr at pandemipatogenene, som det nå jaktes intenst på over hele verden fordi de også er svært lønnsomme, er kunstig
modifisert i laboratoriet, det vil si at mutasjonen er kunstig skapt slik at man kan
utvikle en vaksine mot nettopp denne mutasjonen.
Eksperter strides om hvor farlig dette er.
Så hører jeg dr. Wodarg, så hører jeg professor Wiesendanger.
Jeg er ikke spesialist her, så jeg kan ikke dømme.
Jeg kan bare konstatere at presset som utøves her er veldig tydelig: Det er klare interesser her.
Det finnes de som ønsker seg en ny pandemi.
Så mye kan jeg lese ut av alt dette.
Vi har med andre ord fått en ytterligere forsterkning av dette ensidige, farmasøytisk orienterte bildet av medisinen.
Vi har en økning i sikkerhetsrisikoen.
Prof. Kemmerer sier med rette at med denne mod RNA-injeksjonen vil pandemien faktisk finne mye bedre grobunn i menneskekroppen.
Ved å strupe immunforsvaret bidrar disse injeksjonene til å fremskynde pandemier ytterligere.
Så mye kan man si med sikkerhet basert på dagens kunnskapsstatus.
Liv og helse er enda mer utsatt.
Nå kommer et tredje svært farlig punkt.
Dette IHR inneholder nå det vi har hørt fra EU i lang tid, og det vi også hører i våre egne land.
Vi er her på antisensurkonferansen.
Og et av de farligste ideologiske virkemidlene er denne perfide forestillingen om at det finnes en autoritet et sted som påberoper
seg retten til å bekjempe feilinformasjon og desinformasjon.
Og dette sannhetsmonopolet - og jeg er alltid forbløffet over at ingen forfatningsdommer, knapt noen
forfatningsrettsekspert, viser til det - er i bunn og grunn stikk i strid med de grunnleggende rettighetene.
Den grunnleggende retten til ytringsfrihet og akademisk frihet er basert på ideen om fri meningsutveksling gjennom fri diskurs.
Og hvis dette innskrenkes, er disse frihetene allerede kvalt i sin kjerne.
Nå er dette på plass, uten at det har vært noe ramaskrik fra offisielt hold.
Bekjempelse av feilinformasjon og desinformasjon i det nye IHR.
I tillegg kommer risikokommunikasjon.
Så det sitter også noen der som vet hvordan det fungerer, hvordan denne risikoen ser ut.
Og han bestemmer nå hva som kommuniseres til befolkningen, hvilken risiko som skal være.
Og alt annet er tonet ut.
Det er et svært perfidt konsept som ligger bak dette. Det kalles bekjempelse av infodemics.
Igjen, propagandaspråk: infodemisk, nesten like farlig som pandemien.
Og teorien sier allerede at selv for mye informasjon kan bli kansellert.
Hvem bestemmer hva som er for mye?
Og dermed er vi mennesker ikke lenger i stand til å skille mellom hvilken informasjon vi konsumerer og hva vi ikke konsumerer.
Da har det foregått noe i lang tid med atferdshåndtering i WHO, men ikke bare der.
Det er ikke lenger overtalelsesevnen og det gode arbeidet til statlige myndigheter som skal overtale folk til å følge
visse retningslinjer - det ville vært fantastisk - men det handler faktisk om å styre folks atferd på et psykologisk plan.
Da trenger vi ikke lenger vitenskapelige bevis, slik det er praktisk for dem som ønsker å utøve makt eller tjene penger.
Dette forsterkes av det faktum at WHO har inngått kontrakter med hele den digitale storteknologibransjen.
Og som i tvilstilfeller også kan fortelle dem hva som er sant og hva som er usant.
Overraskende nok er de heller ikke åpne.
Så det vi har her, er i bunn og grunn et angrep på frihet, meningsfrihet, informasjon og også pressen, den frie
pressen, de frie mediene, som representerer avvikende meninger.
Og selvfølgelig, og dette er ganske fatalt, vitenskapens frihet.
Så et siste avgjørende punkt: Hva annet finnes i IHR?
Dere ber nå delstatene om å opprette en nasjonal IHR-myndighet, som selvfølgelig utelukkende skal ta seg av gjennomføringen av
IHR-forpliktelsene, og også på det administrative nivået imellom, for eksempel i Tyskland, på delstatsnivå, eller på kommunalt
nivå, skal helsemyndighetene overalt være orientert eller interessert, vil jeg si, i å tilpasse seg WHO-forpliktelsene.
I tvilstilfeller sjekkes det ikke lenger om disse er fornuftige, og fremfor alt om de er
forenlige med grunnloven, med menneskerettighetene.
Implementeringspresset på signatarstatene øker derfor massivt.
Det er IGV 2024, det vi står overfor.
Pandemitraktaten er fortsatt et stykke unna, og med mye flaks blir den kanskje ikke realisert.
Dette er også en kobling til disse pandemiske nødsituasjonene.
Pandemitraktaten inneholder imidlertid ingen hjemmel til å erklære unntakstilstand.
Dessverre har vi allerede IGV for det.
Men det står for eksempel at avtalen gjelder under og mellom pandemier.
Her fremmes altså en pandemisk fortelling.
Vi lever i pandemienes tidsalder.
Den eneste mulige forklaringen er zoonose, som til syvende og sist også involverer menneskelig
aktivitet i bakgrunnen. Søkeord gain-of-function-forskning.
Det blekner raskt ut.
Deretter har vi en ytterligere konkretisering og styrking av markedsføringen av disse relevante helseproduktene.
Alt jeg allerede har nevnt her i forbindelse med IHR.
I tillegg bør det skje en teknologioverføring mellom rike og fattige.
Så det berømte Pathogen Access and Benefit Sharing System.
Problemet er at verdens land naturlig nok kjemper om tilgangen til genetisk materiale.
Men medisiner og vaksiner kan utvikles på dette grunnlaget, en god fortjenestemodell.
Og særlig de fattige ønsker naturligvis å ta del i de rikes profitt.
Kanskje det er flaks for oss, for internt er det strid om økonomien.
Og det er også grunnen til at denne pandemitraktaten ennå ikke har blitt en realitet.
Og det er grunnen til at man i år nesten overså at det i artikkel 12(2) står at traktaten først kan åpnes for
undertegning når de involverte partene har blitt enige om et vedlegg til dette såkalte "pavesystemet".
Det betyr at vi har et lite håp om at den interne striden - når to mennesker krangler, er den tredje fornøyd -
eventuelt striden om penger, vil spille en stor rolle her og spare oss for denne pandemiske traktaten.
Og det ville vært fantastisk.
(Det handler) selvfølgelig fortsatt om å styrke nødautorisasjonssystemene.
Det som tidligere lå i dette ekstra arket - jeg kaller det Emergency Use Listing - blir nå konkretisert der.
Så til syvende og sist handler det om å etablere et globalt medisinsk-industrielt kompleks, ikke noe annet.
Det handler ikke om helse. Det handler om det motsatte av helse. Folk vil bo her.
Menneskers helse og fysiske integritet settes på spill til fordel for profitt og makt.
Og så har vi punkt tre: infodemikonseptet i pandemitraktaten er svært bekymringsfullt.
I IHR har vi kampen mot feilinformasjon og desinformasjon.
Nå kommer en ny bombe.
Målet er å styrke befolkningens kunnskaper om vitenskapelig helse og pandemi.
Det er altså her WHOs påståtte sannhetsmonopol kommer tydelig til syne: Befolkningen skal hjernevaskes på
områdene pandemier, folkehelse og vitenskap - selvfølgelig bare det WHO legger i disse begrepene.
Ja, for som jeg sa, vi har ikke noe tilsynsorgan.
Det har allerede blitt sagt ganske tydelig av en høytstående FN-representant, uten at det har blitt noe ramaskrik fra FN;
WHO er som kjent et datterselskap av FN, og FN eier vitenskapen.
Hva har vitenskap med eiendom å gjøre?
Den eneste forklaringen er alltid makt og profitt.
Og så bør folk informeres om effektiviteten og sikkerheten til medisinske produkter.
Dette vil derfor bli tatt for gitt, og atferdskontroll vil bli ytterligere fremmet.
Så har vi ytterligere innovasjoner, en styrket overvåkningsmekanisme og så innføringen av det allerede
eksisterende One Health-prinsippet, som knytter dyrehelse sammen med miljøhelse, med menneskers helse og som gir WHO
ytterligere umåtelige fullmakter, og som selvfølgelig også tjener til å underbygge denne zoonoseteorien.
At pandemier aldri kan være forårsaket av mennesker, men bare av at dyr plutselig blir farlig syke,
uansett årsak, og at det hele så sprer seg til mennesker.
Zoonotisk smitte er selvfølgelig allerede inkludert.
Ja, og hvis vi ser på det hele igjen nå, ideen om at menneskeverdet er ukrenkelig,
ideen om menneskerettigheter, om frihet.
Og hvis vi så ser på disse traktatene, har vi først og fremst en økt de facto trussel mot statssuvereniteten.
Jeg understreker de facto, for selv i 2020 var ingen stat forpliktet til å bare implementere det som anbefales av WHO.
Men de gjorde det.
De gjorde det, og det sjokkerte meg dypt.
Og Brunner har så godt forklart hvor manglene ligger i våre rettssystemer.
Jeg mener at det som mangler, er etoset som det vakreste rettssystem ikke kan eksistere uten, etoset som også er
i stand til å kompensere for et mangelfullt rettssystem.
Vi hadde tider, for eksempel i Tyskland, og sikkert også andre steder, med en fungerende føderal
forfatningsdomstol som betraktet individets frihet og verdighet som utgangspunkt og endepunkt og satte det først.
Og alt det har gått tapt.
Jeg husker hvor forferdet jeg ble da jeg for første gang leste i Handbuch des Staatsrechts at enhver
forfatning lever på forutsetninger som den ikke kan skape selv.
Og jeg har alltid tenkt at hvis det står på papiret, så vil det bli respektert.
Så naiv kan en jusstudent være.
Nå har jeg fått en leksjon, men av aller første orden.
Med denne kognitive krigføringen, med denne infodemiske politikken, med EUs lov om digitale tjenester, med denne
vanvittige sykdommen med faktasjekkere, ender vi opp med en fullstendig omforming av mennesker fra
selvstendig tenkende borgere til lydige undersåtter.
Dette gjelder på alle områder, inkludert statsdannelse, rettsvesen, lovgivende forsamling og så videre.
Og uten denne etos av menneskeverd og frihet kan ikke et rettssystem lenger fungere.
Brunner sa det vakkert og kanskje på dette punktet: Det første utkastet til en tysk grunnlov inneholdt
opprinnelig setningen om at staten er til for menneskets skyld, ikke mennesket for statens skyld.
Og alt dette har nå, han uttrykte det vakkert på en annen måte, alt dette har brutt sammen for øyeblikket.
Suvereniteten fortsetter altså å være massivt truet av WHO, og vi har en total svikt i den
konstitusjonelle kontrollen, inkludert forfatningsdomstolene.
Jeg ser det med gru, særlig i Tyskland, og den politiske forfølgelsen som finner sted i
vårt land, er noe jeg aldri kunne ha drømt om.
Og så er det selvsagt en økt risiko for massive frihetsinnskrenkninger, vilkårlige
erklæringer om unntakstilstand og muligens permanent utstedelse av frihetsinnskrenkende anbefalinger.
Og det på bakgrunn av mangelen på kontrollorganer på WHO-nivå, og at statene rett og slett ignorerer sine egne kontrollorganer.
Så har vi et annet viktig poeng, som våre kolleger Silvia Behrendt og Amrei Müller har påpekt gjentatte ganger: Vi
har, og dette passer inn i det globale helhetsbildet, en snikende ideologisk militarisering av helsepolitikken.
Det står ikke i traktatene, men det finnes en doktrine om global helsesikkerhet: Patogener behandles som en militær fiende, en
sikkerhetsrisiko, og så må det være en automatisk respons, så en automatisk mekanisme er installert, og
selvfølgelig finnes det vaksiner mot det, som en selvfølge.
Folk stiller ikke lenger spørsmål ved om de vaksinerer folk til døde.
Og vi har også inkludert, om enn bare på ett sted, selvfølgelig, en styrking av den generelle digitale overvåkningen av
menneskeheten, ved at digitale vaksinasjonspass nå er innført, ikke bare, men også et veldig
viktig spørsmål når det gjelder totalitære kontroller.
Og så, selvfølgelig, økte helseprosedyrer gjennom dette medisinsk-farmasøytiske komplekset, det
infodemiske konseptet, jeg har allerede beskrevet det i detalj.
Og så en snikende ideologisk omorganisering også i disse kontraktene.
Det handler om sakte, men sikkert å bevege folk bort fra ideen om at jeg er individet,
og at min frihet er start- og sluttpunktet.
Nei, du er ingenting, fellesskapet er alt.
Høres dette kjent ut for deg?
Menneskeverd er ikke lenger et tema.
Vi har en utvikling mot kollektiv lydighet.
Dette omfatter for eksempel en tilnærming som omfatter hele samfunnet.
Det betyr at når en farlig pandemi oppstår, må alle i samfunnet holde sammen og trekke i samme retning.
Hva betyr det logisk sett?
Logisk sett, hvis du ikke flytter til en strand, er du ute, vi har sett alt før.
Du må immunisere dine grunnleggende rettigheter, ellers er du borte.
Alt som har en avvikende mening blir massivt angrepet i en eller annen form, og så er det disse pseudo-grunnleggende
rettighetene om rettferdighet og solidaritet.
Og disse er i så fall i tråd med de reelle menneskerettighetene.
Ja, det er faktisk svaret.
Vi har, spør jeg, er det totalitære helseregimet en trussel mot oss?
Vi har ikke bare et totalitært helseregime, som ligger i luften, men også en verdensomspennende utvikling mot
autoritarisme og totalitarisme på steder der det ennå ikke er eller har vært så langt.
Der skal den komme.
Vi har et massivt press på rettsstaten, på grunnleggende rettigheter, inkludert retten til frivillig
samtykke til medisinske eksperimenter, som allerede er nevnt i artikkel 7 i FNs menneskerettighetskonvensjon.
Vi har et press på medlemslandenes suverenitet, og til syvende og sist denne veldig store faren.
Så det handler egentlig om alt.
Derfor avsnitt 5, helt kort, hva skjer videre?
Vi har gudskjelov, man kan stå ved disse statene som man vil, men USAs tilbaketrekning var et enormt viktig signal.
Argentina har fulgt etter.
Disse statene vil ikke lenger støtte noen versjon av IHR.
Disse IHR 2024 er heller ikke støttet av Israel og Italia, veldig spennende.
Østerrike har også gjort innsigelse, men bare, og det sier jeg i anførselstegn, fordi de veldig sent
innså at Parlamentet ennå ikke hadde gitt sitt samtykke.
Men ifølge grunnloven skulle dette ha vært godkjent, til og med det aller første IHR.
Det betyr at de fortsatt vil ønske å få parlamentets godkjenning - men likevel.
Når det gjelder pandemitraktaten, som jeg allerede har beskrevet, er det å håpe at den ikke vil bli en realitet.
Og en viktig ting - og jeg la merke til dette med Østerrike som eksempel - er at regjeringer, selv om de ikke er
direkte demokratisk valgt, har lov til å forhandle og undertegne traktater i henhold til folkeretten.
Som regel må imidlertid parlamentene gi sin godkjenning.
Vi klarte også å sette i gang dette i Østerrike i siste liten, fordi det på en eller annen måte ble oversett, merkelig nok.
Derfor er det viktig at en ting er representasjon i henhold til folkeretten, og en annen ting er den
demokratiske legitimeringen av disse myndighetsbeslutningene.
Som regel er parlamenter involvert.
Med andre ord ber vi også verdens jurister om å sjekke en gang til: Har dere i det
hele tatt latt et parlament få komme til orde?
Hvis ikke, vennligst se dette og krev det.
Ellers kan ikke disse IHR uten videre kreves i disse landene.
Tyskland er litt grundigere og har nå vedtatt en samtykkelov gjennom den føderale regjeringen.
Men Tyskland har allerede latt innsigelsesfristen utløpe, noe som faktisk tilsvarer en ratifikasjonshandling.
Tenk deg nå at Forbundsdagen og Forbundsrådet ikke vedtar denne samtykkeloven.
Da får myndighetene problemer.
På den ene siden har den en folkerettslig forpliktelse, men på den andre siden må den ikke
overstyre parlamentets demokratisk uttrykte vilje.
Det er å frykte at de vil være enige.
Men jeg synes likevel det er veldig spennende det som skjer.
Og det er, jeg kommer fra en menneskerettighetsbakgrunn, vi må også bruke enhver anledning som byr seg når det
gjelder Østerrike til å gjøre oppmerksom på slike problemer.
Det er også interessant at det i Tyskland allerede i dag står i loven at et samtykke til IHR innskrenker den grunnleggende
retten til fysisk integritet, den personlige friheten, brev-, post- og telehemmeligheten og retten til fri bevegelse.
De antar altså at dette skjer automatisk, selv om de tyske myndighetene faktisk er nødt til å implementere WHOs lovgivning.
Ja, og vi samarbeidet ikke, Mr. Brunner og jeg.
Men for meg er det alltid viktig å gå tilbake til tanken om menneskeverd når det gjelder hva vi kan gjøre.
Det er vakkert beskrevet at ideen om menneskeverdet, også som grunnlovens ethos, springer ut av tanken om at
mennesket er et bilde av Gud og derfor er kristent inspirert.
Menneskets verdi oppstår av dette i seg selv.
Og fra opplysningstidens idé om at det handler om menneskets vei ut av sin selvforskyldte umodenhet.
Uten dette etoset er det ingenting som fungerer i vårt rettssystem, og kanskje nesten ingenting i våre liv.
Derfor handler det om å sette alle kluter til.
Sasek sa det så godt: å alltid be om hjelp, å opplyse folk i samfunnet også fra den andre siden, gjennom politisk
aktivitet, demonstrasjoner, løpesedler, foredrag, hva som helst.
Gjennom de frie mediene, ved å henvende seg til de store mediene.
Kanskje sitter det noen der som er tilgjengelige.
Og fremfor alt ved å utdanne politikere, forutsatt at de fortsatt er mennesker som kanskje fortsatt er intetanende.
Jeg antar at det er mange som ikke er intetanende.
Men kanskje de intetanende bakbenkerne til de informerte.
Vær så snill, vær så snill å klargjøre og oppfordre folk til å ta en samvittighetsbeslutning her.
Og til slutt må man alltid prøve å gå til domstolene så ofte som mulig og påpeke at
elementære menneskerettigheter blir krenket her.
Og hver eneste handling, jeg er til og med overbevist om at hver eneste tanke teller
her av NEI, og vi ønsker ikke en slik verden.
Vi beveger oss mot en visjon om en bedre verden med menneskelig verdighet og frihet.
Med dette i bakhodet, tusen takk.
Tusen takk, Beate Pfeil. Pilen min er spisset igjen. Det er ikke over ennå. Denne utåndingen
etter Corona er over. Det er ikke sant. Du hørte det.
Jeg kan bare gjenta alt du har sagt. Bare gi full gass med rekognosering. Der vi kan, mens vi ennå kan.
Så ser vi videre. Takk for at du er sammen med oss. Sammen. Fortsett å bygge nettverk med oss. Fortsett å bygge nettverk.
Måtte så mange advokater og dommere og alt mulig annet komme og styrke denne fronten.
Takk for ekspertisen din. Vi trenger den. Vi trenger det. Takk.