"Neznanje ili nedostatak znanja je nemoć."
Ljudi su bespomoćni jer ne razumiju infekcije ili ih ne razumiju dovoljno dobro. I ne mogu pročitati laži.
"Problem je u tome što zarazne bolesti mogu biti nevjerovatno unosne, što većina ljudi ne shvata."
Srdačno pozdravljam prof. dr. Bhakdija i dr. Köhnleina u našem Kla.TV intervjuu.
Sa zadovoljstvom vas ponovo pozdravljamo.
Oboje su bili govornici na konferenciji protiv cenzure o važnim medicinskim temama.
A vi dvoje ste također bili prvi stručnjaci koji su progovorili tokom krize uzrokovane koronavirusom, kada nijedan
od nas nije mogao zaista shvatiti šta se dešava oko nas.
Zatim su se pojavili na Kla.TV, 15. i 30. marta 2020. – u prikazanim programima ,
nakon čega su uslijedili i daljnji intervjui.
Za gledaoce koji vas još ne poznaju: dr Köhnlein, vi ste specijalista interne medicine i sportske medicine i
decenijama radite kao internista u svojoj privatnoj praksi.
Prof. dr. Bhakdi, vi ste decenijama obučavali studente medicine kao profesor i šef Instituta za medicinsku mikrobiologiju
i higijenu na Univerzitetu Johannes Gutenberg u Maincu.
Bili ste glavni urednik medicinskog časopisa Medical Microbiology and Immunology i dobili ste bezbroj nagrada
za svoja istraživanja, čime ste obogatili naše temeljno razumijevanje imunološkog sistema.
Vi i vaša supruga (prof. Bhakdi) objavili ste novu knjigu zajedno s dr. Reissom pod naslovom: "Razumijevanje infekcije
– umjesto da je se bojite. Mitovi, zablude i stvarnost".
Moje prvo pitanje: profesore Bhakdi, šta vas je motiviralo da napišete ovu knjigu?
Pa, prije deset godina sam objavio knjigu sa suprugom.
Zvalo se "Sjenka infekcija. Mitovi, zablude i stvarnost."
I mi smo tada napisali knjigu jer sam se penzionisao, i moja mi je supruga rekla:
Trebao bi zapisati svoja predavanja za širu javnost.
Sve što ljudi u ovoj zemlji žele i trebaju znati o infekcijama.
Naime, stvarnost, a zatim ukazivanje na ono što nije stvarnost, naime mitove. I to sam i učinio.
I ova knjiga je bila na tržištu deset godina.
Nije se baš dobro prodavalo, ali to je u redu.
Ali tamo sam dao pregled svih važnih zaraznih bolesti u ovoj zemlji. Kako ih spriječiti.
Zašto su neke bakterije i virusi opasni? Zašto drugi nisu opasni?
Kako nas oni razbolijevaju? I kako to možemo spriječiti?
I to je nužno uključivalo obrađivanje teme vakcinacije.
Da bi pitanje vakcinacije bilo u potpunosti riješeno za sve.
Onda je došao COVID-19. I da skratim priču:
Nakon pet godina COVID-19, shvatio sam da je potrebno revidirati ono što smo napisali u prvoj knjizi.
I to hitno. Jer očito nisam prenio nikakvo zaista čvrsto znanje.
Pogriješio sam. Jer se nisam dovoljno obrazovao.
Predavao sam ovaj predmet više od 20 godina.
I tada sam shvatio da su postojale temeljne stvari koje nisam shvatio, stvari koje nisu bile u redu.
I znaš, moja majka je bila moja prva učiteljica.
Ona je bila doktorica. I rekla mi je kad sam bio mali – znao sam da želim biti doktor.
Rekla je: "Bit ćeš doktor. Sjeti se, doktor se ne smije ničega bojati. Ništa."
Samo jedna stvar, naime da on griješi.
Izgovoriti nešto netačno u vezi s medicinskim tretmanom.
A ako to uradiš, moraš se pobrinuti da to ispraviš.
I zato sam rekao svojoj ženi da moramo ponovo objaviti ovu knjigu.
I moramo napraviti poboljšanja kako bi pružilo odgovarajući nivo znanja.
U to vrijeme smo bili prijatelji s njim, Klausom (dr. Köhnlein), bliski prijatelji.
I rekao sam da je ovdje osoba koja je prije desetljeća izrazila svoj skepticizam o ovoj temi, i to je ovdje.
I on je uvijek bio u pravu. Ne bismo li ga možda trebali pitati da li želi da nam se pridruži?
I to se dogodilo. I on je rekao: "Da, naravno!"
I tako je on treći autor nove knjige, koja je objavljena prekjučer.
Kao internist, nisam imao mnogo posla s vakcinacijama.
Nisam zaista počeo razmišljati o vakcinacijama dok nismo dobili djecu.
A moja prva kćerka je trebala primiti BCG vakcinu odmah nakon rođenja.
I onda sam intuitivno rekao: Ne želimo to sada raditi.
Zaista ne vidim tuberkulozu kao prijetnju mojoj kćerki.
U to vrijeme nisam znao da je provedena studija o BCG vakcinaciji u kojoj su zapravo sproveli placebo-kontrolirano ispitivanje za
testiranje BCG vakcine, što je rijetkost u oblasti vakcinacija.
To je bilo u Indiji, gdje su vakcinisali veliki broj ljudi i ostavili veliki broj nevakcinisanih.
I rezultat je zaista bio da je cijepljena populacija imala više infekcija tuberkulozom BCG-om nego necijepljena populacija.
To je potom široko objavljeno u časopisu The Lancet pod naslovom "Loše vijesti iz Indije".
Vjerujem da je trebalo još 13 godina nakon ove publikacije prije nego što su njemački
pedijatri bili spremni prestati davati ovu vakcinu.
A moja prva kćerka je još uvijek trebala da je ima.
Tokom druge sam postao kritičniji, pa sam pitao: šta je s BCG vakcinom?
Odgovoreno je prilično ogorčeno: Ne, to već dugo nismo radili.
Vrlo dobro. Hajde da napravimo korak unazad.
Vjekovima su bolesti i infekcije bile sablast čovječanstva.
Bilo je epidemija: kuga, kolera i tuberkuloza bili su glavni uzroci smrti.
Zatim, na početku 20. stoljeća, ovi su se poremećaji iznenada naglo smanjili.
A danas je vožnja automobila opasnija nego, na primjer, dobiti ospice ili čak strašni tetanus.
Ali strah od zaraznih bolesti ostaje neublažen, kao što smo vidjeli tokom pandemije koronavirusa.
Možete li nam možda reći nešto o tome zašto je to tako?
Pa, problem je u tome što zarazne bolesti, što većina ljudi ne shvata, mogu biti
izuzetno unosne i generirati nevjerovatne profite.
Kod zaraznih bolesti uvijek su uključena mjerenja antitijela, laboratorijska mjerenja i danas uključuju antivirusne lijekove.
I to je bila tema koja me je u suštini dovela na scenu.
U to vrijeme problem AIDS-a je djelovao tako opasno zbog masovnog prekomjernog liječenja.
U stvarnosti, to je tada jednostavno bila katastrofa ACT-a.
Bio je to ovaj antivirusni lijek koji se pojavio na tržištu u predoziranju, a ne problem AIDS-a sam po sebi.
To je zapravo bilo samo zbog malih krugova.
Ali pitanje AIDS-a, kao što sam rekao, bilo je prvenstveno katastrofa ACT-a.
I otkako to više nije slučaj, stvari su se smirile.
Ali CDC, vlasti za kontrolu bolesti, tada su ostale bez bolesti.
A AIDS je bio spas, da tako kažem.
Nakon dječje paralize i boginja, nije ostalo ništa za uraditi.
Zatim je bila "legionarska pneumonija" , koja je preuveličana u epidemiju koja to također nije bila.
Bila je to samo gomila starih, prilično nezdravih legionara koji su se okupljali, zabavljali, pili i puno pušili.
A kasnije je nekoliko njih dobilo upalu pluća.
Ali onda se pojavio CDC i otkrio prethodno nepoznatu bakteriju, logično je nazvao "Legionella pneumophila" i proglasio
je uzročnikom bolesti legionara, iako je pravi uzrok bio jednostavno oslabljen imunološki sistem oboljelih.
I to je općenito problem zaraznih bolesti: one nam zapravo ne mogu nauditi sve dok naš imuni sistem ispravno funkcioniše.
A kada oslabi, može se dogoditi nešto ovako.
Onda možete dobiti infekcije.
A u slučaju AIDS-a posebno, ako se zloupotrebljavaju droge, može doći do onoga što su poznate kao oportunističke infekcije.
Ovo su bolesti koje dobijete samo kada je vaš imuni sistem na najnižem nivou.
Da, želio bih nešto dodati tome.
Problem je u tome što su glavne epidemije uzrokovane patogenima koji su se mogli vrlo lako širiti.
U principu, postojala su samo dva načina da se to uradi: ili vodom ili zrakom.
To znači da se u slučaju prijenosa zrakom prenosi s osobe na osobu kašljanjem i kihanjem.
Kad je kuga bila prisutna, ljudi koji su imali kugu kašljali su na druge, a bakterije su se njima širile zrakom.
Mehanizmi i putevi većine zaista važnih zaraznih bolesti sada su poznati.
Poznato je da se voda mora tretirati, i zato više nema kolere. Više nema kolere.
Poznato je da ako neko kašlje i ima kugu, osoba na koju je kašalj usmjeren mora dobiti antibiotike.
Uostalom, kuga više ne postoji, jer znamo kako se prenosi, naime putem pacova i buha, a gdje nema pacova, nema ni kuge.
Gdje ima kuge i antibiotika, kuga se ne može prenijeti.
Međutim, to znači da, pošto su metode poznate, zna se kako spriječiti nešto.
I ova prevencija ne uključuje uvijek vakcinaciju, već samo u vrlo rijetkim slučajevima.
Želio bih razjasniti jednu stvar:
Nije slučaj da, zato što je tetanus ovdje, na primjer, postao tako rijedak, nije opasan.
Tetanos je danas jednako opasan kao što je bio prije 100 godina.
Jednako opasno. A kada se dogodi, ljudi su ugroženi.
Dakle, sada dolazim do vrlo važne teme, naime vakcinacije. Zašto smo morali toliko revidirati?
Jer sam shvatio da su tri stuba na kojima preporuka za vakcinaciju mora počivati – prije nego što
se takva preporuka izda – sljedeći: prvo, nužnost.
Kada je cijepljenje zapravo potrebno? Kada je bolest zaista opasna po život.
Ako bolest nije opasna po život, nema potrebe za cijepljenjem. I onda je treba ostaviti na miru.
Jedan stub ne smije nedostajati. Drugi stub je efikasnost.
Efikasnost znači da se broj teško oboljelih i preminulih osoba mora značajno smanjiti.
Sada zamislite da imamo infekciju koja ne uzrokuje nikakve smrti.
Ili toliko malo da se uopće ne može postići nikakvo smanjenje.
Na primjer – ospice su, usput rečeno, vrlo dobar primjer – ljudi koji su u prošlosti umrli od ospica umrli su
iz istih razloga zbog kojih su ljudi umirali od gripe.
Bili su zaraženi bakterijama. To je bila bakterijska superinfekcija koja je ubila ljude.
Ali se ova bakterijska superinfekcija danas može vrlo efikasno liječiti.
I zato, u principu, nema smrtnih slučajeva od ospica kod ljudi s dobrom medicinskom njegom i
zdravih ljudi s normalnim imunološkim sistemom.
Zato je nemoguće izmjeriti koristi.
A gdje nema koristi, postoji samo rizik.
I uvijek postoji rizik kada se vakcinišete. Uvijek.
Jer, kao što je Klaus rekao, ove vakcine nisu jedna supstanca, već uvijek koktel supstanci, a taj
koktel uvijek sadrži potencijalno opasne supstance.
Svako ko ovo poriče, u principu, treba odmah biti delegitimiran .
Nije mu dozvoljeno davati savjete ili preporuke za vakcinaciju.
Jer ako nema koristi, a ja kažem ako je korist nula, kod koronavirusa, kako danas znamo i kako je utvrđeno, rizik od smrti
za osobe mlađe od 65 godina je praktično nula. Praktično nula.
Ako je korist nula, onda je svaki rizik, bilo da je jedan na milion ili jedan na bilion, podijeljen s nulom beskonačan.
Ja sam Tajlanđanin. Da, to sam naučio u školi.
Sve što se dijeli nulom je beskonačno.
Tada je omjer rizika i koristi beskonačan. I to je neprihvatljivo.
Dakle, efikasnost se mora dokazati, i kao što je Klaus rekao i kao što smo također objasnili u knjizi,
efikasnost se može dokazati samo ako imate podatke o smrtnim slučajevima s i bez vakcinacije.
I ovi podaci ne postoje ni za jednu vakcinaciju na svijetu – ni za jednu.
Sada se vratimo na pitanje proporcionalnosti.
Ovdje nema tetanusa. Ali mogu ti reći da u Trećem svijetu, u Africi, u Tajlandu ima tetanusa.
Bio sam na klinici za tetanus u Tajlandu i vidio sam ljude kako jadno umiru od tetanusa.
Druga bolest od koje se potencijalno može zaštititi cijepljenjem je bjesnoća.
I kažem ovo jer bi trebalo biti jasno da on i ja, i moja supruga, nismo ovdje kao protivnici cijepljenja.
Mi nismo antivakcinalisti, ali kažemo da cijepljenje zaista ima smisla kada je potrebno, jer su stope letalnosti i
smrtnosti nevjerovatno visoke – kod tetanusa preko 50 posto, svaka druga osoba koja dobije tetanus će umrijeti.
Besna bolest je danas praktično 100 posto smrtonosna. To znači da će svako ko ima besnu bolest umrijeti
ako se ništa ne poduzme, a ne postoji nikakav tretman.
Cijepljenje je zapravo dostupno ovdje za oboje. I ovo cijepljenje je učinkovito.
I to je ono što pripovijedamo i objašnjavamo u našoj knjizi.
Da bude jasno svima kada je vakcinacija preporučljiva – da.
I ne samo da je da, nego to iz sveg srca preporučujemo, jer može spasiti živote – i, usput, mora.
Ako ljekar ne zna da se može vakcinisati protiv tetanusa – i, prije svega, kako vakcinisati.
I ovdje, kao što je objašnjeno u knjizi, ne postoji samo vakcinacija onako kako se ovdje
provodi, s vakcinom koja potiče stvaranje antitijela.
Postoji i ono što je poznato kao pasivna vakcinacija. To podrazumijeva primjenu
gotovih antitijela od osoba koje su vakcinisane.
I ova antitijela su dostupna za tetanus i bjesnoću. I djeluju, stvarno djeluju!
I oni zapravo nemaju ozbiljnih nuspojava jer su čisti.
To su čisti antitijela, nema aditiva.
Dakle, želio sam potpuno jasno staviti do znanja da nisam protiv cijepljenja, ali kažem
da omjer rizika i koristi mora biti ispravan.
Sedam poglavlja svoje knjige posvećujete temi vakcinacija, koje se općenito smatraju najvećim
dostignućem i najmoćnijim oružjem protiv infekcija.
Već ste to spomenuli. A oni koji su za vakcinaciju tvrdit će da su sve zarazne bolesti u opadanju.
Zar to nije dokaz da je vakcinacija efikasna?
Da, to je važna tačka, koju sam također želio razmotriti.
Nakon što sam istražio temu vakcinacije, naišao sam na knjigu gospodina Buchwalda, koja ima
jednostavan i pamtljiv naslov "Vakcinacija – posao straha".
A Buchwald je ovdje odradio vrlo jednostavan i vrlo pamtljiv posao.
On je iscrtao sve statističke podatke o zaraznim bolestima dostupne iz Saveznog zavoda za statistiku, a
zatim je na vrhu uvijek označavao datum cijepljenja.
I tada je za svaku zaraznu bolest postalo sasvim jasno da je oštar pad zaraznih bolesti uvijek
nastupao znatno prije uvođenja masovnog cijepljenja.
Ovo snažno ukazuje da pad zaraznih bolesti nije posljedica cijepljenja, već drugih mjera.
I to je jednostavno bolji stil života koji imamo u poslijeratnom periodu.
Također možete vrlo jasno vidjeti kako je tuberkuloza rasla i padala tokom ratnih godina.
Dakle, ovo ima veze s činjenicom da su ljudi gladovali, smrzavali se i živjeli u lošim
uslovima, što je omogućilo širenje zaraznih bolesti.
Životni uvjeti su bili odlučujući, životni uvjeti.
Da.
A farmaceutska industrija kaže suprotno. Kaže da imamo ovu povoljnu situaciju zato što se vakcinišemo.
Ali statistički podaci jasno opovrgavaju ovo, a samim tim i tvrdnju koju druga strana uvijek koristi, da su
antivakseri ili kritičari vakcina antisocijalni paraziti.
Iznad svega, sada smo vidjeli na primjeru vakcinacije protiv koronavirusa da uopće nije bilo zaštite za druge, tako da
je ovaj slogan koji se stalno ponavljao potpuno neutemeljen.
Cilj vakcinacije je proizvodnja antitijela.
To bi trebalo biti dokaz da je vakcinacija uspjela.
To je ono što ljudi kažu.
Da, je li to uopće ključna tačka kada je riječ o imunoj odbrani?
Ne, naravno da je naivno reći da se sve zasniva na antitijelima.
Šta su antitijela? Kako funkcionišu? I kako imunološki sistem funkcioniše uopšteno?
Niko ne zna, jer se to u medicini gotovo nikada ne podučava.
Ljekari postaju ljekari bez sticanja osnovnog znanja iz imunologije.
Pošto sam ovaj predmet predavao od A do Ž više od 20 godina, studenti u Maincu zaista su morali znati pakleno
mnogo, inače ne bi položili ispit. I oni su to znali.
Ne, postoje različiti dijelovi i stupovi imunološkog sistema, i sve smo ih objasnili.
Nema ih mnogo, ali ih moraš znati.
To su prvo antitijela, a zatim ćelije, limfociti .
Otprilike rečeno, antitijela mogu biti učinkovita samo protiv toksina jer su toksini mali, a antitijela su
također mala, te mogu presresti toksine kad su prisutni.
Naime, toksini koji su u krvi, jer su antitijela uglavnom u krvi.
Stoga to funkcioniše samo ako se toksin transportuje putem krvotoka.
Na primjer, toksin koji proizvodi bakterija tetanusa.
I tu antitijela mogu uhvatiti i zaustaviti, što znači da mogu stati i ne ići dalje.
Inače, antitijela mogu zaustaviti viruse samo ako su prisutna u krvi.
Međutim, većina virusa ulazi u tijelo kroz nos, dišne puteve ili crijeva.
I zato nema načina da se cijepljenjem zaista zaštite sluznica pluća, bronhi, sama pluća ili čak gastrointestinalni trakt.
Zato, kao što sam rekao prije pet godina, ljudi, potpuno je besmisleno pokušati se vakcinisati protiv
respiratornog patogena kada se antitijela proizvode u krvi jer su na pogrešnoj strani zida.
Ne možeš to zaustaviti, i sada znamo da je tako.
Da ova vakcinacija nikada ne bi mogla spriječiti infekciju.
Da. Vakcinacija protiv ospica koju je uveo Jens Spahn trenutno se ponovo raspravlja.
I tamo se čini da antitijela ne doprinose značajno odbrani.
Da, to smo također spomenuli u knjizi. To je poznato već 50 godina.
Postoje ljudi koji uopće ne mogu proizvoditi antitijela. To je genetski defekt.
I bilo je poznato da ti ljudi sasvim normalno obolijevaju od ospica i uvijek se sasvim normalno oporave kao i svi ostali.
Oni ne umiru. Niti se ozbiljnije razbole. Uopće ne.
I to je dokaz, jasna naznaka da su limfociti, bijela krvna zrnca, odgovorni za eliminaciju virusnih infekcija.
Da, i ove bijele krvne ćelije se ne mjere. Razumiješ li? Zbog vakcinacije.
Zato što je previše teško, a osim toga ne bi imalo nikakve koristi, jer su oni uvijek
tu. To im je još jedna stvar koju im kažemo.
Što se tiče virusa, ove bijele krvne ćelije nisu odgovorne za nijedan virus, već
prepoznaju tip virusa i cijelu porodicu istovremeno.
I zato smo zaštićeni. Što smo češće izloženi različitim virusima u djetinjstvu, to je naša zaštita šira.
Zato sve te besmislice o sprečavanju virusnih bolesti kod djece moraju prestati.
Zašto mislite da je ova obavezna vakcinacija uvedena upravo protiv ospica?
Ne znam. Sumnjam da je to bio test da se vidi kako bi populacija reagovala na obavezno cijepljenje.
Jer je kasnije također bila razmatrana obavezna vakcinacija protiv koronavirusa.
To je već bilo planirano.
Vjerovatno je već bilo planirano. Bio je to svojevrsni "probni pokušaj" s obavezom vakcinacije
protiv ospica – koja nikako nije bila neophodna.
Dakle, kao što sam rekao, kao što je Sucharit već rekao, tada nije bilo smrtnih slučajeva od ospica.
Stope infekcije su također bile proizvoljno niske.
Zašto je baš ospicije, od svih stvari, iznenada učinjeno obaveznim, uopće nije bilo
jasno. Ili to nije imalo nikakvog smisla.
Da, u tom pogledu je ovaj zakon zaista autogol, jer na kraju nesposobni stručnjaci rade svakakve stvari...
Izvinite, šta su nekompetentni stručnjaci?
Ko se naziva stručnjakom.
Ne, ne, ne. Oni sebi ne daju titule, oni su pozvani i imenovani stručnjaci, da.
Iza svega ovoga stoji agenda. I ta je agenda zapravo planirana.
Planeri nisu u ovoj zemlji; oni su negdje daleko na zapadu.
Ali ovo planiranje traje već 10 godina, 25 godina, planiranje za ovaj izbijaj koronavirusa.
Knjiga Paula Schreyera zaista bi trebala biti obavezno štivo. Za sve novinare. Za svakoga.
I također za političke aspirante. Sve je bilo isplanirano.
I sasvim je jasno da je 2019. godine ova kriza koronavirusa već bila skoro u potpunosti isplanirana.
Bila je simulacijska igra u oktobru 2019. I naravno, virus je bio tu.
Zato što virus potiče iz laboratorija, kao što sada znamo .
Svako ko ovo ne zna definitivno bi trebao biti zatvoren u biblioteku i dobiti obavezno čitanje.
Jer je sve bilo planirano. Moderna je već imala 100.000 doza vakcine dostupnih 2019. godine.
I rekli su: "Momci, sljedeće godine ćemo imati milijardu limenki. Možemo to."
Poruka je bila da je pušten virus protiv kojeg čovječanstvo nije imalo imunološki sistem.
Da. Ali to je besmislica, zar ne? Nije kao da smo potpuno na milost i nemilost patogena.
Da, zato nosimo maske i držimo distancu.
To su bile jedine stvari koje su nas mogle zaštititi – što je bilo potpuna besmislica.
Vidjeli smo da je osnovni imunitet bio izvrstan.
Nisu znali da je imunitet na koronaviruse uvijek širok. Jer su koronavirusi posvuda.
A kad dijete počne ići u vrtić, bolesno je svakih nekoliko mjeseci tokom prve godine.
Ovo su uglavnom koronavirusi. A imunološki sistem se obučava i obučava i obučava sa svakom infekcijom i postaje sve jači i jači.
Doživio sam pandemiju koronavirusa u svojoj praksi.
I ja sam to želio iskusiti, a to je došlo s testom.
Čim je test postao dostupan, izbio je panika.
Ljudi su u ordinaciju dolazili zaista zadihani – ali s njima nije bilo ništa loše.
Testirani su na koronavirus i osjećali su se kao da ne mogu disati.
Samo sam morao razgovarati s njima neko vrijeme i jasno im dati do znanja da imaju dovoljno prostora za disanje.
Oni su samo hiperventilirali. A onda je opet jenjavalo.
Bilo je i pacijenata koji su bili pozitivni na koronavirus. Ali to je testom prikriveno.
I onda sam si uzeo slobodu da pogledam bliže da vidim šta im je zapravo bilo. Pa, zaista su imali poteškoća s disanjem.
Jedan je imao hlamidijsku upalu pluća , a drugi je imao plućnu emboliju.
Treći je imao ovu papagajsku bolest koja je zahtijevala kortizon.
Bilo je vrlo različitih uzroka. Ali su svi, da tako kažemo, podvrgnuti testu koronavirusa.
Pogrešno dijagnosticirano.
Da, pogrešno dijagnosticirano. Onaj sa hlamidijskom upalom pluća sigurno ne bi bio baš sretan zbog kortizona.
U slučaju egzogene alergijske alveolitisa , kortizon je bio pravi tretman.
Ali diferencijalna dijagnoza je potpuno zanemarena.
Da, bilo je veoma lijepo vidjeti u intervjuu s pulmologom koji je opisao svoj napredak, a koji je potom i sam obolio.
A gospođa Maischberger nam je rekla: "Žrtvovali ste toliko, a onda ste i sami to dobili. Recite nam o tome."
Zatim je opisao klasični tok pneumokokne upale pluća i zaključio da je ono što je doživio bio
vrlo atipičan slučaj koronavirusne upale pluća.
Tada su bili toliko zaslijepljeni, fokusirali su se samo na test na koronavirus i govorili da će on odlučiti o svemu.
Gripa je nestala tokom istog perioda.
Zapravo je gotovo eliminisano jer više niko ne testira gripu.
Zatim sam nazvao svog laboratorijskog doktora i upitao ga: "Recite mi, da li još neko testira gripu?"
On kaže: "Ne, samo ti ponekad." Dakle, to je vrlo jasan testni pristranost .
Bez ovog testa ne bismo primijetili bolest. Također sam pitao nekoliko kolega:
Recite mi, mislite li da bismo primijetili išta da nismo imali test?
Profesor Allersberger iz Austrije je rekao i složio se sa mnom: "Ne, sigurno ne bismo ništa primijetili."
Ali su moji kolege rekli: "Da, vidio si sve mrtve ljude."
I tada sam se osjećao potpuno uznemireno. "Jeste li imali mnogo smrti u svojoj praksi?"
Ne, ne u mojoj praksi, ali jesi li vidio fotografije iz Bergama?
Sve se svelo na slike iz Bergama.
Ovo je širilo strah i učinilo ljude poslušnim.
Ali sada je, na primjer, Tom Lausen otišao tamo i prebrojao mrtve, jer su mrtvi zaista bili tamo.
Šta misliš, šta je onda uzrok? Zašto su ljudi umrli?
Da, jesam – probuđen problemima AIDS-a i prekomjernim tretmanima, prirodno sam se odmah
zapitao – kako su liječili pacijente s koronavirusom?
I odmah sam pronašao ono što sam tražio. U Kini su pacijente liječili kortizonom, steroidima i antivirusnim lijekovima.
Nije se dokazalo, pisalo je odmah iznad toga.
Kad čujem da se nešto nije dokazalo, podignem uši. To obično znači da je nanijelo štetu.
I iskoristio sam to kao priliku da napišem pismo uredniku našeg njemačkog medicinskog časopisa kao odgovor na članak pod
naslovom: "Još uvijek ne postoji liječenje za koronavirus."
A onda sam napisao: S obzirom na ovu izjavu, iznenađen sam lijekovima koji se očito
koriste za liječenje bez ikakvih ispitivanja.
A sve su to bile pripreme koje su bile više ili manje snažno imunosupresivne .
A u slučaju kliničke slike koja podsjeća na gripu, ili je djelomično bila gripa, vjerovatno ne bih želio nijednu od ovih
supstanci, jer one zasigurno ne doprinose procesu ozdravljenja.
I oni su zaista objavili pismo. Ali tekst je ipak nastavio.
A onda su 1. aprila stigle one studije SZO-a, koje su zapravo pokazale značajan višak smrtnosti.
A to je bilo zbog supstance koju je sadržavala, hidroksiklorokina, koja je zasigurno prilično korisna u
niskim dozama i također može biti prilično efikasna u liječenju virusnih infekcija jer donekle ublažava bol u udovima.
Ali ima vrlo uski terapijski raspon, a tamo je preporučivan u dozama koje su apsolutno smrtonosne –
uzrokujući srčanu aritmiju, pa čak i ventrikularnu fibrilaciju.
Ovo je, naravno, relativno brzo primijećeno i odmah zaustavljeno, tako da je bio samo jedan vrhunac – drugim riječima,
kriva se 14 dana nakon početka ovih studija vertikalno uzdigla.
Dakle, mogli biste poslati tužioce tamo i zatražiti medicinske kartone onih koji su bili liječeni 1. aprila.
Sigurno bi pronašli ono što su tražili gdje god bi se pojavila ova viška smrtnost.
To su bili London, Pariz, glavni gradovi, glavni kapitali u kojima su se nalazile glavne univerzitetske bolnice, i Madrid.
I da, i New York, ali to se nije uklapalo u Evropu.
Ali to je, naravno, već urađeno tamo u studijama Svjetske zdravstvene organizacije, a
sigurno i na Novom Zelandu i u Australiji.
Ali je ova viška smrtnost prirodno izazvala strah.
Niko ne vjeruje da pacijenti umiru zbog tretmana; naravno, vjeruju da umiru zbog ove ozbiljne bolesti.
I zato je koronavirus iznenada stekao reputaciju da je deset puta opasniji od gripe.
Da. Da, imamo vrlo zanimljiv program na Kla.TV o ovome gdje možete vidjeti te ljude koji su, na primjer, bili liječeni
u Italiji, primili potpuno pogrešnu terapiju, umirali u velikom broju, i da gotovo nitko nije izašao iz bolnice živ .
Da, a onda je bio problem epidemijskih higijenskih preporuka da pacijenti po mogućnosti budu intubirani .
I remdesivir.
A remdesivir, lijek koji je vrlo toksičan antivirusni lijek, a koji se očigledno proizvodi pod
licencom u Bergamu – kako je otkrio Tom Lausen.
Dakle, postojale su kratke udaljenosti od proizvođača do staračkog doma.
Dakle, pacijenti tamo su vjerovatno svi bili dobro snabdijeti remdesivirom.
Ne reći da je ubijen...
U svakom slučaju, to nije doprinijelo oporavku.
Osim SARS-CoV-2, o kojem se već opširno raspravljalo i s kojim su mnogi naši gledatelji već upoznati.
Međutim, postoje i druge bolesti kod kojih dijagnoza nije sasvim tako jasna.
Pišete... U vašoj knjizi imate dobar odjeljak o hepatitisu C. Možete li nam reći nešto više o tome?
Da, hepatitis C je, da tako kažem, iskoristio HIV kao prevozno sredstvo.
Moram ukratko objasniti eksperiment na životinjama koji je obavljen.
Postojao je hepatitis ne-A i ne-B, koji je bio posttransfuzijski hepatitis, zapravo nije bio
zarazan, ali se javljao nakon transfuzija krvi.
Dakle, ovo je također mogao biti imunološki efekat, zbog čega su pacijenti privremeno požutjeli.
Ali su virolozi radili i mislili da bi to također mogao biti virus koji još nije otkriven.
Zatim su ga tražili tako što su majmunima ubrizgavali krv pacijenata s hepatitisom ne-A/ne-B i
držali kontrolnu životinju u odvojenoj prostoriji.
To je bio eksperimentalni setup. Dakle, zapravo su trebali infuzirati jednak broj majmuna krvlju
zdravog čovjeka kako bi isključili ove imunološke efekte.
Pa, ove transfuzirane majmune nisu oboljele.
Privremeno su imali blago povišene jetrenje enzime i potom su bili zaklani.
I jetra je bila u redu, nisu našli ništa.
Ali onda su na tržište stigli PCR metodi visoke rezolucije, i pomoću njih su pronašli neke fragmente koji se nisu
činili dijelom genetskog koda testirane životinje, te su zaključili da bi to mogao biti virus koji životinje nose.
A onda je razvijeno antitijelo protiv njega, HCV antitijelo.
I onda je postalo tržišno. Tako se desilo da je kineski car imao hepatitis, pa je promovirano i plasirano na tržište.
Napravili su antigen. Dakle, uzeli su ove fragmente gena kao predložak za protein, za nacrt antigena.
I koristili su antigen da potaknu stvaranje antitijela kod drugih životinja.
A onda su razvili test za otkrivanje ovih antitijela kod ljudi. To je ovaj test za detekciju antitijela.
Međutim, detekcija antitijela cilja na gradivnu jedinicu koja je izgrađena prema hipotetičkom nacrtu.
A onda su obilazili ljude s ovim testom i ispitivali ih da vide ko ima antitijela protiv njega.
I svako ko to ima ima hepatitis C. To je bila definicija, zar ne?
Čak i ako ne pokazuju nikakve kliničke simptome, poput požutjele boje?
Da, već smo imali taj inkubacijski period kod AIDS-a, gdje smo također imali zdrave
pacijente koji su bili pozitivni na antitijela.
Rečeno im je da ćeš umrijeti nakon godinu dana – zatim je inkubacioni period postao malo duži, pa je bio deset
godina – kod hepatitisa C uopće nisu umirali, pa je bilo 30 godina – a onda bi dobio rak jetre ili cirozu jetre.
I da biste bili sigurni da ga ne dobijete, trebali biste odmah početi uzimati našu antivirusnu
terapiju, koja trenutno košta 10.000 funti po pakovanju.
I tako to funkcioniše. Oni nisu bolesni i neće ponovo oboljeti zbog tretmana, jer više nije toliko visoko doziran kao prije.
Hepatitis C se nekada liječio interferonom i visokim dozama ribavirina.
Ljudi su bili potpuno iscrpljeni i bolesni godinu dana, razvili su tešku anemiju, a zatim su se morali oporaviti
od nje, pa je postalo jasno da se nešto mora promijeniti, barem da bi terapija bila manje toksična.
Ali zapravo, oduvijek je postojao dobar razlog da se problemi s jetrom ne liječe lijekovima,
jer su oni na neki način uvijek toksični za jetru.
A danas se ljudi pitaju – upravo sam bio na još jednom simpoziju o jetri – zašto broj karcinoma jetrenih ćelija
ne opada uprkos efikasnom smanjenju virusnog opterećenja. Zapravo, čini se da je blago u porastu.
Jednostavan odgovor je da jedno nema nikakve veze s drugim.
Svi ovisnici su pozitivni na hepatitis C, ali imaju drugačiji razlog.
Njihovi lijekovi su problematični jer su toksični za jetru. Baš kao i kod alkoholičara.
Ako to kažete na konferenciji o jetri, to znači da je alkohol vrlo važan kofaktor. Dakle, ni bez alkohola ne funkcioniše.
Dakle, zapravo je tako da se HCV-pozitivni pacijenti koji imaju problema, po pravilu, usputno utvrđuje da su alkoholičari.
Da. Tako se onaj opet pripisuje terapiji korist koja se uopće ne može dokazati.
I ne vidi štetu.
I ne vidi štetu, da. Tvoja knjiga se vrlo snažno bavi percipiranim i stvarnim rizicima.
Dakle, često tamo pravite poređenja; spomenuli ste ova tri stuba.
Općenito, to su izbori životnog stila. Spomenuli ste alkoholiste, ali druge pojave koje su mnogo raširenije, poput
pretilosti i pušenja, statistički su mnogo značajnije od bilo koje zarazne bolesti u ovom trenutku.
Oni tamo pišu popis, a zarazne bolesti su tek na petom mjestu među uzrocima smrti.
Zašto onda institucije poput Instituta Roberta Kocha ne objašnjavaju da ljudi mnogo više
profitiraju ako se održe zdravi i promovišu to?
Umjesto toga, oni zagovaraju testove i vakcinacije koje su na dnu analize rizika i koristi.
Mogu li sada iznijeti svoju tezu o vladajućoj klasi i kmetstvu?
Naše čitavo društvo je izgrađeno na kapitalizmu... Da, to je društvo izgrađeno na kapitalizmu.
I pročitao sam nešto od Rainera Mausfelda što je bilo nevjerovatno dirljivo za mene.
Rainer Mausfeld, naš veliki istoričar (zapravo: psiholog) iz Kilja, napisao je:
Kapitalizam i demokratija su nespojivi jedno s drugim.
Zato što kapitalizam dovodi do toga da ljudi oduzimaju stvari od drugih ljudi.
U principu žele zadovoljiti svoju pohlepu.
A pohlepa, ljudska osobina koju je teško suzbiti, navodi bogate da žele postati još bogatiji.
A da bi to učinili, moraju sve više oduzimati siromašnima.
I došli smo do tačke kada oni sada moraju oduzeti sve cijelom svijetu kako bi održali svoju poziciju kao vladari svijeta.
A ono što oni rade je da nam oduzimaju ljudskost, naše sposobnosti kao ljudskih bića, i
tjeraju nas da plaćamo za vlastite resurse.
U ovom slučaju, vakcine, lijekovi koji određuju našu vlastitu propast. To je tako luda misao.
Moram sada ovo iznijeti iz grudi, jer sam to vidio i došao do te spoznaje proučavajući
razne knjige o historiji, politici i ekonomiji.
I svi s kojima sam godinama razgovarao u ovoj oblasti smatraju da je vrlo, vrlo vjerovatno da su vladajuće sile – a one nisu u
Njemačkoj, nego negdje na Zapadu – otkrile moje polje, moje polje zaraznih bolesti, kao jedinstven, nov, moćan,
najmoćniji instrument na svijetu za učvršćivanje svoje vlasti.
Jer s ovima imaju svoje naučnike, stručnjake, a sada imaju i SZO. Sve je na jednom mjestu.
A SZO sada dobija moć od naroda Njemačke i Evrope, moć da radi šta god želi. I to je ono što sada rade.
Mogu proglasiti pandemiju po želji, i time mogu – po želji – narediti mjere kojih se mora pridržavati.
Zakonom je kažnjivo ako to ne učinite, kazna, najgora kazna.
A instrument iskorištava neznanje ljudi, jer znanje je moć, dok neznanje ili nedostatak znanja znači nemoć.
Ljudi su bespomoćni jer ne razumiju infekcije ili ih ne razumiju dovoljno dobro. I ne mogu razaznati laži.
I oni također ne vide da je u ovim lažima isprepletena najgora laž svih vremena, a to je laž o genetski baziranim vakcinama.
Da, neću reći mnogo više, ali reći ću da je jedna od glavnih svrha ovog intervjua skrenuti pažnju svih mojih dragih bližnjih
na činjenicu da mi u knjizi zaista obrađujemo ovu temu na način da svako s normalnim IQ-om to može
razumjeti. Sve je napisano na tako jednostavan način.
Odlično su obavili posao.
I rekli smo sebi, ako bi jedno poglavlje ove knjige trebalo biti obavezno štivo za sve novinare, za sve liječnike, za sve pravnike
– političare ću zasad izostaviti, to je vjerojatno besmisleno – onda je to upravo ovo poglavlje, dugo samo osam
stranica, o genetski utemeljenim cijepljenjima – najveća opasnost za čovječanstvo svih vremena.
I onda sam razgovarao s gospodinom Koppom, i on je odmah rekao "da", ovo poglavlje o "vakcinacijama zasnovanim na
genima" moglo bi se ponuditi zasebno na web stranici za besplatno preuzimanje za bilo koga u svijetu ko zna njemački.
I to se dogodilo. Dakle, već dva dana imate priliku besplatno pročitati ovo poglavlje. Ne plaćate ništa;
jedino što trebate uložiti je sat vremena za čitanje.
I nećete trebati više od sat vremena za osam stranica. Tako je jednostavno.
Ovo vam pruža možda jedinstvenu priliku da ustanete i zaštitite sebe i svoje najmilije.
Jer sve što trebate učiniti je reći "ne" jednim glasom i zabraniti političarima da daju WHO-u ovu ovlast!
A ako to učine, ipak reci "ne" i reci da to nećemo uraditi.
Pogledaj kako kažnjavaš milione nas. Jer ni oni to ne mogu.
I tako sam također shvatio značenje ove čitave knjige, a to je pretvoriti ljude koji su postali nesposobni donositi vlastite
odluke u odgovorne građane, kako bi razumjeli, barem u općim crtama, što su zarazne bolesti, koje su protumjere,
kako ih treba odvagnuti i kako uspostaviti ispravan odnos.
Mislio sam da je to u njenoj knjizi bilo vrlo dobro urađeno.
Također reći da je nauka pomoć pri donošenju odluka.
To nije novi Bog. To nije zamjenska religija, za koju je djelomično stvoreno.
Da takozvani stručnjak potom može objaviti šta ljudi trebaju, a šta ne trebaju raditi da ne
bi umrli. I možete vidjeti da to nije istina.
Ali moram ponoviti ono što ste spomenuli.
Zaista je tako da umiremo od kardiovaskularnih bolesti i raka.
Zarazne bolesti zapravo ne igraju značajnu ulogu u statistici smrtnosti.
Uvijek se propagira suprotno, kao da su zarazne bolesti naša najveća prijetnja.
Sada posebno istaknuto zbog koronavirusa.
Ali svake godine se ponovo naglašava da su smrti od gripe neizbježne – 30.000 smrtnih
slučajeva od gripe uvijek treba oplakivati.
Ako bolje pogledate, ništa od toga uopće nije tačno.
Naprotiv, tih 30.000 ili 40.000 su jednostavno razlika između smrtnosti u ljeto i smrtnosti u zimu.
Iz nekog razloga više ljudi umire zimi.
A sve što ostane nakon ove odbitke jednostavno se pripisuje smrtima od gripe kako bi se
ponovo promovirala vakcinacija protiv gripe.
A ako pogledate Institut Roberta Kocha da vidite koliko ljudi zapravo umire od gripe – a gripa je obavezna
prijavljiva bolest, pa su podaci relativno pouzdani – dođete do trocifrenog broja. Dakle, gotovo nitko ne umire od gripe.
Dakle, objava je napravljena, ponavlja se svaki put: napravite cjepivo protiv gripe, jer inače će 30.000 ljudi umrijeti.
Kažemo da su to normalna smrtnost i čista smrtnost koje se zaista mogu pripisati gripi,
a koje iznose 300, 400, nešto slično tome?
100 do 200 – po sezoni. Da.
Ali treba također shvatiti da je ova vakcinacija protiv gripe, čija se efikasnost
određuje mjerenjem antitijela, ionako besmislena.
Samo ovaj siromašni parametar jedva da se smanjuje.
Da, mislim, učinkovitost je navodno oko 50 posto, varirajući između 40 i 60 posto. Zaboravite, ljudi. To je ništa.
Ne možete vakcinisati milione ljudi potencijalno opasnom vakcinom da biste postigli smanjenje
odgovora antitijela za 50 posto. Jeste li ludi?
Često viđam pacijente koji dobiju gripu nakon primitka cjepiva protiv gripe.
Naravno.
Ali tako to zvuči kad mu kažem: "Imate grip."
Ne, doktore, to ne može biti. Vakcinisan sam. Mora da je nešto drugo.
Da. Dakle, možemo jednostavno sažeti.
U svojoj knjizi pišete da infekcije mogu biti opasne. Zar danas nisu česte?
Obično ne.
Obično ne. Postoji samo namjerno širenje panike od strane političara i medija.
Kažu da je to zbog kapitalističkih razloga, ali možda postoje i drugi.
Nauka je zapravo vodič.
Ponovo ističeš to, da bismo trebali temeljitije istražiti korijene stvari.
Onaj kaže šta je važno i šta nije važno.
Ne bi trebalo samo hvaliti pojedinačne činjenice i zaboraviti ostale.
Da ne treba praviti planinu od mušice, i obrnuto.
I ljudi bi ponovo trebali moći donositi vlastite informirane odluke.
Na kraju svakog poglavlja o vakcinaciji oni uvijek pozivaju sve da se informišu i zatim donesu
vlastitu odluku, te da nikada ne treba koristiti prisilu.
Jer, kao što kažeš, to je alat onih na vlasti.
Ima li još nešto što biste željeli reći gledaocima prije nego što završimo?
Osim, naravno, preporuke da kupite svoju knjigu.
To je vrlo dobro napisano, zaista je lako razumjeti.
U samo nekoliko dana uspio sam to vrlo dobro razumjeti. Bilo je zadovoljstvo čitati.
Ali moram iskreno reći, ne želim da se ovo pretvori u emisiju za prodaju knjiga, da.
Nismo napisali knjigu da bi je kupilo što više ljudi.
Napisali smo je tako da što više ljudi pročita knjigu.
Kako ćete doći do knjige, na vama je. Ne morate je nužno kupiti.
Ali moraš pitati, na primjer u bibliotekama, ako želiš posuditi knjigu.
A ono što se sigurno nadamo jeste da će knjiga također privući određene profesije, poput nastavnika –
nastavnici su u ovoj zemlji izuzetno važni, trebaju znati više o infekcijama, zaista trebaju.
Jer ono što sada rade u školama, ili su radili, je neodgovorno prema našoj djeci. To nije prihvatljivo.
A jednostavno vjerovati svemu što dolazi iz nekog vladinog odjela ili vlasti nije put ka nadi
punoj budućnosti. To je beznadežna budućnost.
Željeli smo pružiti nadu. A ovom knjigom smo vam željeli pružiti znanje i staviti moć u vaše ruke.
Kako doći na vlast – samo trebaš pročitati knjigu, to je sve.
Molim vas, barem pročitajte poglavlje koje ne košta ništa.
Usput, možda još jedna posljednja riječ. Mi smo u udruženju pod nazivom MWGFD.
A ovo udruženje je okupljanje medicinskih stručnjaka i naučnika, svi govornici njemačkog jezika.
I posvetili smo se – sve je dobrovoljno, nijedan od nas ne dobija ni pare za to.
I oni su vrlo, vrlo izvanredni doktori i naučnici.
On (dr. Köhnlein) je također godinama bio uključen.
Osnovali smo i uspostavili Patološki institut Arnea Burckhardta. Također je bio član naše organizacije.
I znate da je obavio pionirski rad.
Rad koji se sada iznenada vidi međunarodno. Sve je došlo iz Njemačke.
Kada je Arne Burckhardt umro, bili smo u krizi.
Nismo mogli obaviti nikakva daljnja patološka ispitivanja.
Ali smo za tu svrhu osnovali još jedan laboratorij pod nazivom "Institut za molekularnu dijagnostiku".
I njime također upravljaju članovi naše udruge.
Dakle, naša asocijacija je na početku bila neprofitna organizacija, ali godinu dana kasnije,
2021. godine, naš neprofitni status je ukinut.
To znači da ne možemo izdavati potvrde o donacijama. Ova udruga se oslanja na donacije.
Bili bismo oduševljeni ako biste razmotrili mogućnost doniranja udruženju i Institutu Inmodia .
To bi bilo ono što bi me duboko usrećilo.
Hvala vam puno na vašem radu na ovoj sjajnoj knjizi!
Da, hvala vam još jednom na ovom intervjuu.
Nadam se da će biti široko distribuirano!
Zbogom.
Da, hvala! Zbogom.
Kla.TV treba vašu pomoć! Koristite funkciju dijeljenja ispod programa.
Gotov predložak e-pošte pomaže vam da dosegnete svoj privatni krug primalaca. Bez ikakvih blokada spama.
Moj doprinos promjeni svijeta jednim klikom. Nikada nije bilo lakše.