Dana 29. marta 2025. godine Kulturhaus Dornbirn je bio domaćin događaja "Sloboda i samoodređenje –
odgovorni građanin" sa zanimljivim izlaganjima o vladavini prava, suverenitetu i gotovini.
Događaj je organizirala Akademija za lični razvoj u Dornbirnu.
HOCH2.TV je snimio i montirao sve izvještaje za vas, dragi gledaoci.
Danas Kla.TV predstavlja intervju s dr. Sharon Tagwerker:
Lična odgovornost – red dana!
Da, kao i Erwin, i ja bih želio započeti predstavljanjem dr. Tagwerkera.
Ne samo zato što dame dolaze prve, nego i zato što ovdje, da tako kažemo, imate prednost
domaćeg terena, budući da dolazite iz Bludenza.
Praktično si predodređen za to.
Dobro jutro, gospođo Tagwerker, molim vas uzmite mikrofon.
Stvarno bismo željeli da ovo prvo porazgovaramo s vama.
Od svih panelista koji danas učestvuju, vi ste jedini koji ima profesionalno iskustvo – neposredno nakon
onoga što se dogodilo prije gotovo tačno pet godina.
I u svom profesionalnom životu stalno se suočavate s posljedicama pandemije – posebno na najmlađe članove društva.
Oni koji su zapravo bili najmanje sposobni da se brane, mora se reći.
I to postavlja pitanje: Šta nam možete reći o ovome?
U redu, dakle djeca i mladi su očigledno bili masovno pogođeni pandemijom i poduzetim mjerama.
Ono što je vjerovatno bilo najuočljivije bile su psihološke posljedice i nastali psihijatrijski poremećaji.
Činjenica je da je, nažalost, do 2023. došlo do masovnog porasta pokušaja samoubistva i samoubistava.
Ovo su podaci koji nisu odmah očigledni, ali su ih sastavili psihijatri – koji su 2023. godine pokrenuli apel – i objavili.
Pa, došlo je do ogromnog porasta depresivnih poremećaja, za čak pet do deset puta.
62 posto djevojčica bilo je pogođeno, a 38 posto dječaka. Ovo je istražilo Univerzitet Dunav Krems u školskim razredima.
A 2021. je bila apsolutni vrhunac, sa milionom djece koja su patila od mentalnih bolesti.
Nasuprot tome, nedostajalo je 70.000 terapijskih mjesta.
Naravno, primijetili smo ovo u praksi.
Suočili smo se s činjenicom da smo morali brinuti o djeci koja su imala psihološke ili psihijatrijske probleme,
i da smo mjesecima morali čekati na mjesto u terapiji.
Bila je to prilično stresna situacija za roditelje, djecu, ali i za doktora.
A posebno ako niste navikli na izdavanje psihijatrijskih lijekova i ne osjećate se kompetentno za to.
Ali onda postaneš kreativan i probaš nešto drugačije.
Pa, to mi je otkrilo drugačiju medicinu.
Dakle, sada sam otišao još dalje u područje komplementarnih – i gle čuda, i to pomaže.
Naravno, ne u slučaju onih koji su veoma bolesni, gdje se čovjek raduje kada psihijatar može intervenisati.
Da, to je to.
Pa, to je zasigurno vrlo uznemirujuća procjena.
Šta bi ovdje zanimalo mene, a sigurno i publiku.
Često se tvrdi da ovo nema nikakve veze s koronavirusom.
Neki ljudi ovo pripisuju učincima cijepljenja, iako je to danas vjerojatno manje problem kod djece.
Drugi kažu: Da, ovo su dugoročne posljedice same virusne bolesti.
U kojoj mjeri možemo razlikovati šta ovo ima veze s mjerama?
U kojoj mjeri se ovo može pripisati tome?
To je, naravno, vrlo teško pitanje.
U principu, ovo je svakako multifaktorsko .
Dakle, nema sumnje da je protein šiljka apsolutno patološki i, prije svega, uzrokuje veliku štetu u mozgu.
I špic cjepiva i Covid-19, tj. sam virus.
Ali naravno, glavni uzrok psiholoških problema bile su mjere izolacije.
To je priznata metoda mučenja da ne smijete vidjeti svoje djedove i bake, da ne smijete posjetiti svoje rođake u bolnici.
Posebno onima koji su još uvijek bili ozbiljno bolesni, nije vam bilo dozvoljeno pružati njegu na kraju života.
Zaista je ogroman gubitak kada se takvi trenuci ne mogu podijeliti s rođacima.
Ili ako ti prve godine s bakom i dedom budu uskraćene, ili obrnuto.
Imao sam porodice s djecom koja su bila sramežljiva pred strancima.
Dakle, svako prolazi kroz fazu stidljivosti pred strancima, a oni su bili izuzetno stidljivi pred svojim bakama i djedovima.
Više nisu dozvoljavali svojim bakama i djedovima da im se približe.
Ovo je naravno šokantno i za roditelje i za bake i djedove.
I to ti ostane u sjećanju.
A onda su došle one godine s maskama koje su im prekrivale lica: to je, naravno, bilo gubitak druženja za djecu.
I mislim, naravno, postoji mnogo drugih uzroka psiholoških poremećaja. [Daniel
Matissek] Dakle, konkretno u pogledu rada škola, bilo je i zatvaranja škola u Austriji.
To je vjerovatno ostavilo traumatske posljedice na čitave generacije školaraca.
Uvijek sam se pitao o ovome – i vi ste objavili rad na ovu temu:
U kojoj mjeri su strukturni problemi školskog sistema u Austriji možda pogoršali ovaj negativni razvoj?
Da, s jedne strane imamo potpuno zastarjeli školski sistem, koji u posljednjim decenijama uopće nije reformisan.
Više ne odgovara najnovijim saznanjima iz istraživanja mozga.
A onda je, tokom pandemije, prelazak na digitalizaciju značio da su mnogi časovi jednostavno ostali po strani.
Tako da više nisu mogli pratiti tkaninu.
Ovo je mnogim učenicima koštalo školskih karijera.
Nažalost, i sam sam to nekoliko puta svjedočio, uključujući i u praksi, što je izuzetno tragično.
I da, u školama postoji ogroman nedostatak ovoga.
Dakle, učenici su svi zajedno grupisani.
Prosječan učenik je zapravo sjajan, zar ne?
A činjenica da to rezultira 29 posto funkcionalne nepismenosti zapravo je potpuna katastrofa za naš školski sistem.
Dakle, 30 posto onih koji su završili naš školski sistem ne može čitati sa razumijevanjem.
I to je apsolutno ludo.
Kad čujete za sve ovo – uključujući sve ostale posljedice, psihološku štetu – onda morate reći da se sve to više-manje
dogodilo tim ljudima bez da su se mogli uopće braniti.
Zapravo, tada nisu samo dječja prava bila u velikoj mjeri ograničena, nego i prava roditelja.
Niko se nije mogao obraniti od ovih zastrašujućih događaja.
Ovo je efektivno spalo na ljude.
A budući da govorimo o "odgovornim građanima", to je zapravo bilo potpuno oduzimanje biračkog prava.
Vjerovatno to možete potvrditi. [Dr.
Dnevni radnik] Da, apsolutno.
Dakle, više nisi imao kontrolu nad vlastitim tijelom.
Dakle, trebali biste se vakcinisati i nositi masku.
Gdje sada znamo da su prouzrokovali štetu, čak i kod djece.
Dakle, djeca koja su morala stalno nositi maske u školi imaju nekoliko bodova IQ-a manje od onih koja to nisu morala.
Morao si se testirati, a morao si i testirati svoje dijete.
Pa, to je bilo stvarno teško.
Čak su i djeca s invaliditetom bila testirana.
Bilo je i scena nezamislivog nasilja.
Bilo je to veoma traumatično i za djecu i za roditelje.
I, naravno, djeca od 14 godina naviše – što je ionako bila maksimalna dob – smjela su se sama vakcinisati.
Dakle, bilo je incidenata kada je dijete došlo kući:
Autobus za vakcinaciju je danas bio ovdje, i usput, sada sam vakcinisan.
Nevjerovatno je.
Dakle, 14-godišnjak koji je djelomično punoljetan, ali sigurno ne zna implikacije takvih odluka i ne može ih predvidjeti.
Ono što me zanima, ili bolje rečeno što me je šokiralo tokom priprema, jeste broj
samoubistava, uključujući i među djecom i mladima.
Pa, u Njemačkoj ovo možemo ocijeniti samo empirijski ili intuitivno.
Zapravo, do danas još uvijek nema zvaničnih, provjerenih statistika o stopama samoubistva u Njemačkoj.
Čak i Savezni zavod za statistiku – pod političkim pritiskom, naravno – odbija povući
bilo kakvu vezu s koronavirusom u tom pogledu.
Iako smo mi kao novinari ovo pitanje postavili bezbroj puta.
Čini se da u Austriji postoje ankete o ovome, zar ne?
Da, postoje ankete.
Dakle, putem Statistics Austria možete barem izravno pregledati statistiku za odrasle.
Međutim, ovo treba također tretirati s oprezom, jer se nesreće, trovanja ili bilo šta drugo pojavljuju u različitim statistikama.
I to ne vidiš kod djece i mladih.
Dakle, to možete vidjeti samo neizravno, gledajući ovdje statistiku smrtnosti.
Brojke koje sam upravo citirao potiču iz izvještaja Austrijskog društva za dječju i
adolescentnu psihijatriju, koji sam ranije spomenuo.
Objavili su ih 2023. godine jer su i sami bili toliko šokirani porastom ovih brojki.
Još jedna vrlo ozbiljna posljedica, također za ekonomsku dimenziju, je, naravno, ogromno povećanje
bolovanja, koje je masovno poraslo, posebno u 2023. godini – kao što možete vidjeti ovdje u tabeli.
Dakle, moglo bi se reći da je, u principu, cijelo društvo sistematski učinjeno bolesnim.
Još jednom se postavlja pitanje, jer se ono često dovodi u pitanje:
U kojoj mjeri biste naglasili udio oštećenja od vakcine, ili možda ono što se obično naziva dugotrajnim Covidom?
Naravno, teško je razlikovati.
To je teško razlikovati.
Spike je opasan i štetan.
Dakle, rekao bih da vakcinacija u ovome igra vrlo veliku ulogu.
Pa, ne baš u vezi s djecom, jer, srećom, mnogo djece nije cijepljeno.
Ali to možete vrlo jasno vidjeti kod odraslih.
U prošlosti sam bio navikao vidjeti dijete kako leži s članom porodice, možda oboljelim od neke zarazne bolesti.
Sada je često cijela porodica stalno bolesna.
Dakle, svi su uvijek prikovan za krevet, čak i s upalom pluća, koja pogađa ne samo jednu osobu, nego cijelu porodicu.
Nikada prije pandemije nisam iskusio ništa slično.
I mislim, s jedne strane, naravno, postoji stres kojem su ljudi izloženi – koji se masovno povećao.
Postoje i nedostatci hranjivih tvari i mnogi drugi razlozi, kao što je mikrobiom , koji se sada također sve više uništava.
Ali ako malo razgovaraš s ljudima, oni sami kažu: od vakcinacije se dogodilo ovo i ono.
Mislim, još nisam pronašao nikakve prave, vjerodostojne statistike o ovoj temi.
Dakle, moglo bi se reći da je to zapravo napad na zdravstveni integritet organizma u različitim aspektima.
Prvo kroz mjere, zatim kroz ovu vakcinaciju i, naravno, kroz cjelokupni društveni stres, koji je vjerovatno
prouzrokovao, recimo, oslabljenje imunološkog sistema.
To je multifaktorsko, kao što ste rekli, ali se onda manifestuje u različitim oblicima.
I mi se s tim i danas, u principu, mučimo.
Danas ovo više nije samo problem za one koji su tada bili mlađi – a sada su pet godina
stariji – nego, naravno, i za društvo u cjelini.
A sada samo pitanje, budući da planovi za takve vakcinacije, uključujući moguće mRNA
vakcinacije u vezi s rakom i tako dalje, još uvijek traju:
Vidite li neku krivu učenja kod službenog tijela?
Ili je više tako da trenutno ne samo da sve ponavljate, nego ga možda i usavršavate kako biste mogli nastaviti?
Apsolutno.
Dakle, kolege počinju sumnjati, hvala Bogu, ali javni sektor apsolutno ne.
Dakle, ovo se značajno pomjera naprijed.
Ovo je također bilo očigledno uvođenjem elektronskog sertifikata o vakcinaciji nakon izbora za Nacionalno vijeće.
Dakle, ne možete se izuzeti od toga, svi imaju svoju karticu cijepljenja, bilo da je prazna ili
šta god da u njoj piše, to je potpuno nebitno.
Tri cijepljenja su trenutno obavezna da ljekari zabilježe.
A ako to pogledate, a zatim i amandman na Zakon o lijekovima, član 80 – trebao je biti
izmijenjen u periodu 2022/23 – gdje naslov glasi:
Opća uredba o zaštiti podataka se u tom pogledu potkopava.
To znači da se lični podaci – na primjer, informacije sadržane u evidencijama o vakcinaciji – ne dijele samo sa zdravstvenim
ustanovama, već i sa Medicinskim udruženjem, koje nema potrebe da zna te informacije, Veterinarskim udruženjem,
Farmaceutskim udruženjem, uključujući veterinare i farmaceute.
Pošalje se vlastima, iako to zapravo nije njihova stvar, vlastima u drugim državama članicama EU, pa čak i SZO.
A ako tada pogledate IHR , koji će biti objašnjeni kasnije, i promjene, možete zamisliti da
će stvari teći glatko tokom sljedeće pandemije.
Dakle, možete ga koristiti za stvaranje odmazda koje su mnogo, mnogo veće od onih koje smo nedavno doživjeli.
Upravo tako, to bi bilo moje sljedeće pitanje.
Elektronski certifikat o vakcinaciji, kao što je navedeno, obavezan je od posljednjih izbora za
Nacionalno vijeće u Austriji 30. septembra 2024.
Ne možete se ni odjaviti.
Da li ovo vidite kao direktnu pripremu za ono što nazivate budućim pandemijama ili budućim globalnim zdravstvenim krizama?
Može li se to klasificirati u takvom strateškom kontekstu?
Gledajući posljednjih nekoliko godina, meni je jasno.
Ne mogu zamisliti za šta bi se još moglo koristiti.
Mislim, kažeš da je to za statističke svrhe.
Ali mislim da su se statistike mogle prikupiti unaprijed.
Nema potrebe za obaveznim elektronskim certifikatom o vakcinaciji, što je potpuno nedemokratsko.
I to je zaista – da se vratimo na temu našeg događaja – još jedan oblik lišavanja prava.
Dakle, u pogledu zakona o zaštiti podataka, upravo ste to spomenuli, u principu, transparentan pacijent.
I opet, zaista nema načina da se, takoreći, izvučete iz kandži ovog sistema.
Dakle, ako u nekom trenutku sljedeće godine ili kad god, mRNA vakcinacija protiv raka ili neka druga profilaktička mjera
postane obavezna, ista igra će se vjerovatno ponovo početi.
To je ono čega se moramo bojati, zar ne?
Apsolutno. Dakle, kad sve ovo stupi na snagu, morat ćete ustati i boriti se da to izbjegnete.
Dakle, bit će mnogo teže nego što je bilo prije pet godina.
U ovom kontekstu želio bih postaviti još jedno lično pitanje izvan zapisnika .
Kako je to utjecalo na vas lično kao doktora?
Mislim, tada ste ušli u profesiju, sigurno s, recimo, kao i svi doktori, idealističkim težnjama.
Jeste li postali razočarani ovim periodom, ili je ono što ste tamo doživjeli također imalo značajan psihološki utjecaj na vas?
Pa, moram priznati, trebalo mi je godinu dana da zaista shvatim šta se dešava.
Bio sam potpuno idealističan i vjerovao u strukovna udruženja.
Vjerovao sam u idealizam svojih kolega i proveo sam godinu dana sjedeći svake večeri za
stolom, čitajući TKB, a zatim i studije o njemu.
I pomislio sam u sebi, to ne može biti istina, to je upravo suprotno od onoga što mi profesionalna udruženja govore.
I nakon godinu dana bio sam spreman i morao sam sebi priznati: do sada si lajao na krivo drvo.
I ovo osjećanje nemoći – koje su ljekari sigurno također doživljavali, ne mogući se boriti protiv ovih vjetrenjača – je
nešto što nam mnoge profesionalne grupe opisuju u ovom periodu.
Međutim, većina njih je na kraju slijedila tok.
Sada je pitanje: Kako su vaši kolege u profesionalnom svijetu reagovali na vašu posvećenost, na činjenicu
da ste se pozicionirali kao hrabar, recimo, disident ?
Koja ste iskustva imali u tom pogledu, kako lično, tako i profesionalno?
Dakle, moj krug prijatelja se potpuno promijenio.
Pa, ne mogu reći da sam bio izložen bilo kakvoj kleveti, nimalo, kad se vidite.
Još uvijek sam član strukovnog udruženja.
Povremeno putujem na konferencije.
Zato mi govore vrlo ljubazno.
Također dobivam pozitivno ohrabrenje, čak i od onih koji su bili sljedbenici.
Zapravo neutralno, čak prilično pozitivno.
Ali, kako da to kažem, to je moj lični problem što ne mogu podnijeti nekoga ko vakciniše
stotine hiljada ljudi protiv njihove volje.
Zato sam iznio vlastite zaključke i donekle se povukao iz svojih ranijih prijateljstava, s pomiješanim osjećajima.
Zbog smijućeg oka, jer sam upoznao neke divne nove ljude.
Naravno, stare prijateljice su bile dragocjene i šteta je što je došlo do ovoga.
Pa, gospođo Tagwerker, hvala vam puno na ovim ličnim i vrlo zanimljivim uvidima.
A u drugom dijelu sigurno ćemo čuti više o rješenjima. Hvala vam puno, da.
I opet ćemo početi s gospođom Tagwerker.
Mogu ih ponovo pozvati.
Onda, kao što sam rekao, odmah ćemo uroniti u srž stvari.
Prema vašim prethodnim opisima – mentalni i zdravstveni problemi uzrokovani koronavirusom i šteta koju je prouzročio.
Kako, ako uopće mogu, mogu se izliječiti, posebno u pogledu mlađe generacije?
To je vrlo zanimljivo pitanje.
Naravno, to ovisi o tome koliko je to bilo duboko.
Apsolutno sam uvjeren da se kod ljudi može mnogo popraviti, pod uslovom da nije ostalo nikakvih fizičkih oštećenja.
Zato što su ljudi izuzetno fleksibilna bića; inače ne bismo više postojali, niti bismo bili prisutni širom svijeta.
Dakle, veoma sam pozitivan u vezi s tim.
Problem koji vidim je da bismo se trebali polako udaljiti od svega ovoga kako bismo mogli početi ozdravljati.
I to sada zahtijeva odgovornost.
Dakle, svako od nas, bilo da smo medijske ličnosti, političari, doktori ili bilo ko drugi, treba preuzeti
odgovornost za sebe, za svoje živote i za živote svoje djece.
Navikli smo na to ... Odrasli smo u državi blagostanja koja je sada postala dadiljska država.
I ova država dadilja je sada zapravo postala autoritarna država.
A sada je na nama da to zaustavimo.
I apsolutno sam uvjeren da ako uspijemo to učiniti, mnogo toga se može ponovo popraviti.
I ne moramo preuzeti odgovornost samo politički, socio-politički ili društveno.
Moramo također preuzeti odgovornost za sebe kad je u pitanju zdravlje – mislim, ja sam doktor, opet ću govoriti o zdravlju.
I ja sam također praktičar, pa rado dajem praktičan primjer.
Postoje studije o 1.800 pacijenata oboljelih od raka koji su bili u terminalnoj fazi.
I bili su isključeni iz konvencionalne medicine, što znači da su iscrpili sve mogućnosti
liječenja – ali su potom pobijedili bolest i preživjeli.
A onda je doktor prišao i pregledao 1.800, ispitivao ih i pokušao pronaći zajedničke nazivnike.
Zanimljivo je da su svi zajedno promijenili samo dva fizička aspekta.
A sve ostalo je bio način razmišljanja .
A najvažniji način razmišljanja je da su preuzeli odgovornost za sebe.
A onda su čak uspjeli pobijediti rak.
To ne znači da to svako može uraditi.
Naravno, svako mora sam odlučiti koji put da krene i šta dalje da radi.
Ali to je bila suština.
Dakle, to je sve i kraj.
Dakle, hrabrost da se izliječiš, pomoć da sam sebi pomogneš, možeš reći.
Da, tačno.
Sa medicinskog stanovišta, to bi, naravno, bio više terapeutski pristup, i, naravno, također pomalo – recimo – gotovo
iz mentalnog, duhovnog ugla, to je zasigurno vrijedan savjet.
Ovo se vjerovatno odnosi na svakoga ko je ozbiljno bolestan, da vaš unutrašnji stav igra najveću ulogu.
Ali naravno, radi se i o političkom okviru.
To bi zahtijevalo nevjerovatnu količinu političkih promjena.
I prije svega, morala bi postojati odgovarajuća revizija i odgovarajuća svijest o problemu.
I tu vidim – ili kako ti to vidiš – tu vidim ogromne prepreke.
Ili je taj dojam obmanjujući?
Ne, postoje ogromne prepreke, ali prethodna tema ovdje igra ulogu.
Svaka osoba mora ustati i reći: Ovo nije prihvatljivo.
I neće raditi na bilo koji drugi način.
Nažalost, često čujem ljude da u praksi kažu da se ništa ne može promijeniti.
Da, možete napraviti razliku!
Samo treba da pogledaš oko sebe da vidiš šta ljudi koji sjede ovdje rade.
već su se promijenili.
Ili koliko vas trenutno sjedi ovdje u publici.
To prije nekoliko godina ne bi bilo moguće.
Čak i tada, tokom pandemije koronavirusa, neki su se ljudi obratili direktorima škola i rekli: Autobus za
vakcinaciju dolazi, ali moje dijete ne može doći do njega.
Ili moje dijete ne nosi masku.
A ako sve više i više i više i više ljudi to radi, onda sigurno možete donijeti promjenu.
Ako ovo pratite kao medicinski stručnjak.
Sigurno ste primijetili šta je izašlo na vidjelo s RKI protokolima i kako se od tada sve ono što bih nazvao narativima
srušilo, a takozvane teorije zavjere pokazale su se istinitim.
Sigurno čak i oni koji su tada učestvovali – spomenuli ste direktora, ali naravno i mnoge vaše kolege ljekare –
trebali bi, osim što se duboko stide, promijeniti mišljenje.
Barem nešto poput samokritike, gdje kažeš: U redu, tamo smo pogriješili, to se nikada više ne smije ponoviti!
Ne mogu govoriti za Austriju, ali u Njemačkoj imam osjećaj da smo od toga daleko milje.
I bi li to, opet, bio apsolutni preduvjet da ovi efekti koje ste upravo spomenuli stupe na snagu?
Sve je to tačno, pojedinci također moraju odigrati svoju ulogu.
Ali na kraju, to ne funkcioniše ako mediji i političari uplićeju i sabotiraju javnu sferu.
Šta se može učiniti da se prekine ovaj ciklus?
Da, to je bilo nekoliko pitanja u jednom, da tako kažem.
Dakle, što se tiče mojih kolega, da, teško je.
Oni su, naravno, u vrlo, vrlo teškoj poziciji.
S jedne strane, sudjelovali su, možda cijepljujući sebe, svoje porodice i mnoge druge pacijente, i stoga
su pod ogromnim, neizdrživim psihološkim pritiskom.
Priznati ovo sebi, a zatim napraviti korak dalje i javno reći:
Pa, ono što sam ja uradio, ili što se svuda dogodilo, bilo je besmislica.
To je nerazumna količina za tražiti.
Neki ljudi to rade, i mislim da su izuzetno hrabri.
Mnogi su oduvijek bili kritični, ali se nisu usudili ništa poduzeti.
Pa, to mi kažu, djelimično u povjerenju.
A u javnom okruženju je, naravno, sasvim druga stvar nastupati tako.
Ali imam osjećaj da zapravo nije potrebno mnogo više.
Samo mi se čini, ko je trenutno brži?
Da li smo mi brži u našim istragama, ili su drugi brži u svojim odmazdama?
Što nas je više, to je vjerovatnije da će moji kolege poduzeti pravi korak, a možda će pravni
sistem i drugi mediji slijediti njihov primjer.
Dakle, u medijima se nešto stalno pojavljuje, pa se zatim ponovo potiskuje – iako ga sve više ljudi primjećuje.
Ali kao što sam rekao, svako od nas se računa.
Vizija, ako želimo pogledati unaprijed, kako će društvo izgledati, uključujući i zdravstveni sistem u ovom
slučaju – ta dva se ne mogu odvojiti jedno od drugog.
Šta mislite kakva će situacija biti za pet godina u pogledu samoodređenja?
Vjeruješ li da će do tada prevladati potpuno drugačiji osjećaj samopouzdanja?
Vjerujete li da je ovaj razvoj, recimo, koristan ili ste ipak pesimistični u vezi s tim?
Pa, potpuno sam optimističan.
Ima toliko pompe i tako pozitivna atmosfera.
Apsolutno sam uvjeren da ćemo za pet godina biti u potpuno drugačijoj poziciji i – kako da to
kažem – čak vjerujem da ćemo biti bolje nego prije.
Jer smo svjesni svega što se zaista dogodilo, pa čak i onoga što se možda dogodilo u posljednjim decenijama i stoljećima.
Vjerujem da ćemo, ako pobijedimo, imati još veću slobodu nego što smo je ikada imali.
To je moje uvjerenje.
Radi se također o slobodi od straha.
Također se bavite pitanjem politike zastrašivanja, koju je potrebno zaustaviti.
To je upravo ono što su i prethodni govornici također obradili.
Rekao bih da će ova hitna politika vjerovatno također morati biti prekršena kako bi se ovdje ponovo uspostavila drugačija
svijest o samoodređenju – barem, to je moja pretpostavka.
Još uvijek postoje aspekti na koje nailazite i u svom radu.
Nismo to danas razmatrali.
Želio bih ukratko to objasniti.
Također ste ranije spomenuli mikrobiom.
To vjerovatno također igra ulogu u vezi s ishranom, prirodnom poljoprivredom, svime.
Želite li reći još nešto o ovome?
Mislim da su mnogi u publici također zainteresirani za ovo.
Da, naravno, ovo je također u kontekstu alternativnih terapija koje sam bio primoran pronaći za svoju djecu – tako
sam naišao na to – u vezi s njihovom podložnošću infekcijama ili ekstremnim strahovima koje su razvili.
I onda sam počeo tražiti. Šta je još uključeno?
A onda sam, naravno, naišao na ogromne nutritivne nedostatke.
Ovo se također odnosi na djecu koja su vrlo dobro hranjena i jedu organsku hranu.
A onda sam počeo raditi analize mikrobioma.
Shvatio sam da do četiri mjeseca postoji rizik od katastrofalnih stanja mikrobioma.
Dakle, i mi smo na ovom nivou uznemiravani, rekao bih.
I zato je hitno potrebno krenuti u drugom smjeru.
I to je već u pripremi.
Dakle, postoje ekonomske zajednice zasnovane na solidarnosti koje već za nas u poljoprivredi
obavljaju vrlo, vrlo pozitivne i zdrave poslove.
Moraju biti podržani na svaki mogući način.
I moramo ukloniti zagađivače iz okoliša, mislim CO2 – svi znamo da je to strašna pompa koja nema nikakvog značaja.
Ali važna pitanja moraju biti riješena:
Glicozat, sporno pitanje;
Pšenica s visoko rafiniranim glutenom, koja uništava naš mikrobiom.
Ostali zagađivači, arsen i tako dalje i tako dalje.
Dakle, ovi problemi moraju biti riješeni kako više ne bi opterećivali nas i našu djecu.
Sada vidim ove napetosti kod najmlađe djece.
Postoje supstance koje se promoviraju u vezi s vakcinacijom, donekle u alternativnom sektoru.
Eliminacija spike proteina iz tijela – između ostalog, sada se postavlja pitanje je li to zaista slučaj.
Koje je vaše lično mišljenje o ovome?
Na primjer, nešto poput nattokinaze i sličnih stvari.
Ovo su korisni alati.
Problem je u tome što se modificirana glasnička RNK može uključiti u genom, i kako je onda izvući odatle?
Mislim da, da, ideje se uvijek iznova pojavljuju.
Ali ostaje da se vidi hoće li to tada ponovo biti pristupačno svima.
U principu, same bodlje se mogu ispustiti.
Apsolutno sam uvjeren da se situacije mogu poboljšati.
Uz mnogo strpljenja moguće je usmjeriti pojedince do točke u kojoj se ponovo mogu izliječiti.
Problem, međutim, i to je naravno sljedeći problem, je u tome što onima koji su teško oštećeni vakcinacijom ili
Covidom-19, dugotrajnim Covidom, ma čime god, ponestaje novca.
Baš kao i mnogi drugi, ostaju bez novca.
I to vidim prilično često.
Pa, povremeno imam i posebne slučajeve u svojoj praksi, gdje ljudi više ne mogu priuštiti tretmane.
A onda se suočavaju s procjeniteljima koji im izdaju lažne procjene.
To je uvijek slučaj!
Dakle, oni nisu proglašeni podobnim za penziju niti invalidima, iako su u jadnom stanju.
Oni ne priznaju prikupljene nalaze jer kažu: ovo nije priznato od strane konvencionalne medicine.
Dakle, oni ne prepoznaju da je detektovan protein šiljka.
Oni ne priznaju da on ima imunodeficijenciju , tj. HIV/AIDS ili nešto slično tome.
Dakle, ono što se trenutno dešava je katastrofa.
Ali da, moramo nastaviti s tim, i svi ćemo nastaviti.
Može li se reći da, u principu – jer ste to ranije spomenuli – slične strukture prevladavaju u prehrambenoj
industriji, tj. u industrijskoj proizvodnji hrane, uključujući lobiranje slično onome u farmaceutskoj industriji?
Da su ta dva danas zapravo neizdvojiva?
Apsolutno, tako to vidim, potpuno.
A to znači, ako pogledamo širu sliku – ključna riječ Vizija 2030 – da je razbijanje ovih struktura i borba
protiv povezanog lobiranja vjerovatno od suštinskog značaja za opstanak društva, zar ne?
Apsolutno.
Biste li se složili s tim, da?
Tako je, da.
Mislim da je to upravo tema kojom se baviš.
Mislim da to zanima i mnoge gledaoce, prema onome što sam već čuo u razgovorima. Mislim, očaj koji mnogi ljudi osjećaju
proizlazi iz njihovog osjećaja nemoći pred ovim kartelima , pred ovom industrijom koja postaje sve moćnija u svim oblastima.
Tako da se u nekom trenutku nešto poput cijepljenja može primijeniti potpuno nevoljno i nesvjesno putem prehrane.
Ne mora biti o letećim insektima ili bilo čemu sličnom.
Ali činjenica da se, u principu, ono što ne biste trebali unositi u organizam praktično nevoljno unosi putem vaše ishrane.
Zato postoji paralela sa obaveznim vakcinacijama i tako dalje.
I time je došlo do još jednog kršenja ovog principa samoodređenja.
To je, naravno, vjerovatno najvažniji od svih preduvjeta, da će u budućnosti biti više
transparentnosti i da će se i ove organizacije raspustiti.
Apsolutno, da.
Pa, već smo tamo, zar ne?
Dakle, naš mikrobiom je već
... Dakle, u suštini, došli smo do tačke kada možemo preživjeti zdravo samo uzimanjem hranjivih
tvari i provođenjem zaista aktivnog tretmana crijeva.
I mi zaista moramo stati tome.
Dakle, definitivno nam ponovo trebaju zdrava, hranjiva hrana.
I moramo se riješiti ovih zagađivača.
Dakle, ispravni zagađivači koji utječu na nas i našu djecu.
I ljudi trebaju biti svjesni toga.
Dakle, svima koji mi dovedu dijete sa svojom stotom infekcijom pričam upravo ove priče.
Ili da vam kažem i o kemtrejlovima?
Zato što želim da ljudi budu svjesni toga.
A što je više ljudi, to nas je više.
Dakle, što više ljudi o tome zna, to je bolje. A ostali su rijetki, elite.
I mi također moramo biti svjesni ovoga.
Da, dobro. Pa, mislim da smo definitivno čuli osjećaj opreznog optimizma u opisu, da će se
neke stvari promijeniti i nadamo se poboljšati –
– ako budemo ustrajali i podizali svijest, i ako svako od nas učini svoj dio.
U svakom slučaju, želio bih vam se veoma zahvaliti na vašim procjenama.
I vidimo se kasnije na panel diskusiji, da.
Dragi gledaoci, daljnji izvještaji o ovom događaju u Dornbirnu već su dostupni na HOCH2.TV.
Pronaći ćete linkove ispod ovog programa.
Željeli bismo iskoristiti ovu priliku da se zahvalimo HOCH2.TV na njihovoj izvrsnoj saradnji.