Dana 29. ožujka 2025. Kulturhaus Dornbirn bio je domaćin događaja "Sloboda i samoodređenje – odgovorni građanin" s zanimljivim
izlaganjima o vladavini prava, suverenitetu i gotovini.
Događaj je organizirala Akademija za osobni razvoj u Dornbirnu.
HOCH2.TV je snimio i montirao sve izvještaje za vas, dragi gledatelji.
Danas Kla.TV predstavlja intervju s dr. Sharon Tagwerker:
Osobna odgovornost – red dana!
Da, kao i Erwin, i ja bih želio započeti predstavljanjem dr. Tagwerkera.
Ne samo zato što dame dolaze prve, nego i zato što ovdje, da tako kažemo, imate prednost
domaćeg terena, budući da dolazite iz Bludenza.
Praktički si predodređen za to.
Dobro jutro, gospođo Tagwerker, molim vas, uzmite mikrofon.
Stvarno bismo najprije željeli o ovome razgovarati s vama.
Od svih panelista koji danas sudjeluju, ti si taj koji ima profesionalno iskustvo – kao izravna posljedica
onoga što se dogodilo prije gotovo točno pet godina.
I u svom profesionalnom životu stalno se suočavate s posljedicama pandemije – osobito na najmlađe članove društva.
Oni koji su zapravo bili najmanje sposobni braniti se, mora se reći.
I to postavlja pitanje: Što nam možete reći o tome?
U redu, dakle djeca i mladi očito su bili masovno pogođeni pandemijom i poduzetim mjerama.
Vjerojatno je najuočljivije bile psihološke posljedice i nastali psihijatrijski poremećaji.
Činjenica je da je, nažalost, do 2023. došlo do masovnog porasta pokušaja samoubojstva i samoubojstava.
To su brojke koje nisu odmah očite, ali su ih sastavili psihijatri – koji su 2023. pokrenuli apel – i objavili.
Pa, došlo je do masovnog porasta depresivnih poremećaja, za čak pet do deset puta.
62 posto djevojčica bilo je pogođeno, a 38 posto dječaka. To je istražilo Sveučilište Donau Krems u školskim razredima.
A onda je 2021. bila apsolutni vrhunac, s milijunom djece koja su patila od mentalnih bolesti.
Nasuprot tome, nedostajalo je 70.000 terapijskih mjesta.
Naravno, to smo primijetili u praksi.
Suočili smo se s činjenicom da smo morali brinuti o djeci koja su imala psiholoških ili psihijatrijskih
problema i da smo mjesecima morali čekati na mjesto u terapiji.
Bila je to prilično stresna situacija za roditelje, djecu i liječnika.
A osobito ako niste navikli na izdavanje psihijatrijskih lijekova i ne osjećate se kompetentnima za to.
Ali onda postaneš kreativan i probaš nešto drugačije.
Pa, to mi je otkrilo drugačiju medicinu.
Dakle, sada sam se još više udubio u područje komplementarnih – i gle čuda, i to pomaže.
Naravno, ne u slučaju onih koji su vrlo teško bolesni, gdje se čovjek obraduje kad psihijatar može intervenirati.
Da, to je to.
Pa, to je zasigurno vrlo uznemirujuća procjena.
Što bi ovdje zanimalo mene, a zasigurno i publiku.
Često se tvrdi da ovo nema nikakve veze s koronavirusom.
Neki ljudi ovo pripisuju učincima cijepljenja, iako je to danas vjerojatno manje problem kod djece.
Drugi kažu: Da, ovo su dugoročne posljedice same virusne bolesti.
U kojoj mjeri možemo razlikovati što ovo ima veze s mjerama?
U kojoj mjeri se ovo može pripisati tome?
To je, naravno, vrlo teško pitanje.
U načelu je ovo zasigurno multifaktorsko .
Dakle, nema nikakve sumnje da je šiljasti protein apsolutno patološki i, prije svega, uzrokuje veliku štetu u mozgu.
I šiljak cjepiva i Covid-19, tj. sam virus.
Ali naravno, glavni uzrok psiholoških problema bile su mjere izolacije.
To je priznata metoda mučenja da ne smijete vidjeti svoje bake i djedove, da ne smijete posjetiti svoje rođake u bolnici.
Posebno onima koji su još uvijek bili ozbiljno bolesni, nije vam bilo dopušteno pružati skrb na kraju života.
Zaista je to ogroman gubitak kada se takvi trenuci ne mogu podijeliti s rođacima.
Ili ako ti prva nekoliko godina s bakom i djedom budu uskraćena, ili obrnuto.
Imao sam obitelji s djecom koja su bila sramežljiva pred strancima.
Dakle, svatko prolazi kroz fazu sramežljivosti pred strancima, a oni su bili izrazito
sramežljivi pred vlastitim bakama i djedovima.
Više im nisu dopuštali da im djed i baka priđu.
Ovo je naravno šokantno i za roditelje i za bake i djedove.
I to ti ostaje u sjećanju.
A onda su došle one godine s maskama koje su im prekrivale lica: to je, naravno, bilo gubitak druženja za djecu.
I mislim, naravno, postoji mnogo drugih uzroka psihičkih poremećaja. [Daniel
Matissek] Dakle, konkretno u pogledu rada škola, bilo je i zatvaranja škola u Austriji.
To je vjerojatno ostavilo traumatične posljedice na čitave generacije školaraca.
Oduvijek sam se pitao o ovome – također ste objavili o ovoj temi:
U kojoj su mjeri strukturni problemi školskog sustava u Austriji možda pogoršali ovaj negativni razvoj?
Da, s jedne strane imamo potpuno zastarjeli školski sustav, koji u posljednjim desetljećima uopće nije reformiran.
Više ne odgovara najnovijim saznanjima iz istraživanja mozga.
A onda je tijekom pandemije prelazak na digitalno učenje značio da su mnogi sati jednostavno pali u zaborav.
Tako da više nisu mogli pratiti tkaninu.
To je mnogim učenicima koštalo školskih karijera.
Nažalost, i sam sam to nekoliko puta svjedočio, uključujući i u praksi, što je izuzetno tragično.
I da, u školama postoji ogroman nedostatak ovoga.
Dakle, učenici su svi zajedno zgrčeni.
Prosječan učenik je zapravo sjajan, zar ne?
A činjenica da to rezultira 29 posto funkcionalne nepismenosti zapravo je potpuna katastrofa za naš školski sustav.
Dakle, 30 posto onih koji su završili naš školski sustav ne može čitati s razumijevanjem.
I to je apsolutno ludo.
Kad čujete za sve ovo – uključujući sve ostale posljedice, psihološku štetu – onda morate reći da se sve to
više-manje dogodilo ljudima bez da su se mogli uopće obraniti.
Zapravo, tada nisu samo dječja prava bila na velikoj razini ograničena, nego i prava roditelja.
Nitko se nije mogao obraniti od ovih zastrašujućih događaja.
Ovo je zapravo spalo na ljude.
A budući da govorimo o "odgovornim građanima", to je zapravo bilo potpuno oduzimanje biračkog prava.
Vjerojatno to možete potvrditi. [Dr.
Dnevni radnik] Da, apsolutno.
Dakle, više nisi imao kontrolu nad vlastitim tijelom.
Dakle, trebali biste se cijepiti i nositi masku.
Gdje sada znamo da su uzrokovali štetu, čak i kod djece.
Dakle, djeca koja su morala stalno nositi maske u školi imaju nekoliko bodova manje IQ-a od onih koja to nisu morala.
Morao si se testirati, a morao si i testirati svoje dijete.
Pa, to je bilo stvarno teško.
Čak su i djeca s invaliditetom bila testirana.
Bilo je i scena nezamislivog nasilja.
Bilo je to vrlo traumatično i za djecu i za roditelje.
I, naravno, djeca od 14 godina naviše – što je ionako bila maksimalna dob – smjela su se sama cijepiti.
Dakle, bilo je incidenata kada je dijete došlo kući:
Autobus za cijepljenje je danas bio ovdje, i usput, sada sam cijepljen.
Nevjerojatno je.
Dakle, 14-godišnjak koji je djelomično punoljetan, ali sigurno ne razumije implikacije takvih odluka i ne može ih predvidjeti.
Ono što me zanima, ili bolje rečeno što me šokiralo tijekom priprema, jest broj
samoubojstava, uključujući među djecom i mladima.
Pa, u Njemačkoj ovo možemo ocijeniti samo empirijski ili intuitivno.
Zapravo, do danas još uvijek nema službenih, provjerenih statistika o stopama samoubojstava u Njemačkoj.
Čak i Savezni zavod za statistiku – pod političkim pritiskom, naravno – odbija povući
bilo kakvu vezu s koronavirusom u tom pogledu.
Iako smo mi kao novinari ovo pitanje postavili bezbroj puta.
Čini se da u Austriji postoje ankete o tome, zar ne?
Da, postoje ankete.
Dakle, putem Statistics Austria možete barem izravno pregledati statistiku za odrasle.
Međutim, ovo treba također shvatiti s oprezom, jer se čini da se nesreće, trovanja ili bilo
što drugo pojavljuju u različitim statistikama.
I to ne vidiš kod djece i mladih.
Dakle, to možete vidjeti samo neizravno, gledajući ovdje statistiku smrtnosti.
Brojke koje sam upravo citirao preuzete su iz izvješća Austrijskog društva za dječju i
adolescentnu psihijatriju, koje sam ranije spomenuo.
Objavili su ih 2023. godine jer su i sami bili toliko šokirani porastom tih brojki.
Još jedna vrlo ozbiljna posljedica, također za ekonomsku dimenziju, jest naravno ogroman porast
bolovanja, koji je masovno porastao, osobito u 2023. godini – kao što možete vidjeti ovdje u tablici.
Dakle, moglo bi se reći da je, u načelu, cijelo društvo sustavno bolesno učinjeno.
Opet se postavlja pitanje, jer se ono često dovodi u pitanje:
U kojoj biste mjeri bili usredotočeni na omjer štete od cjepiva ili možda ponovno na
ono što se obično naziva dugotrajnim Covidom?
Naravno, teško je razlikovati.
Teško je to razlikovati.
Spike je opasan i štetan.
Dakle, rekao bih da cijepljenje u ovome igra vrlo veliku ulogu.
Pa, ne baš u vezi s djecom, jer, srećom, mnogo djece nije cijepljeno.
Ali to možete vrlo jasno vidjeti kod odraslih.
U prošlosti sam bio navikao vidjeti dijete kako leži s članom obitelji, možda oboljelim od neke zarazne bolesti.
Sada je često cijela obitelj stalno bolesna.
Dakle, svi su uvijek prikovanima za krevet, čak i s upalom pluća, koja pogađa ne samo jednu osobu, nego cijelu obitelj.
Nikada prije pandemije nisam doživio ništa slično.
I mislim, s jedne strane, naravno, postoji stres kojem su ljudi izloženi – koji se masovno povećao.
Postoje i nedostatci hranjivih tvari te mnogi drugi razlozi, poput mikrobioma , koji se sada također sve više uništava.
Ali ako malo razgovaraš s ljudima, oni sami kažu: od cijepljenja se dogodilo ovo i ono.
Mislim, još nisam pronašao nikakve prave, vjerodostojne statistike o ovoj temi.
Dakle, moglo bi se reći da je to zapravo napad na zdravstveni integritet organizma u različitim aspektima.
Prvo zbog mjera, zatim zbog ove vakcinacije i, naravno, zbog općeg društvenog stresa, koji je vjerojatno
prouzročio, recimo, oslabljenje imunološkog sustava.
To je multifaktorsko, kao što ste rekli, ali se zatim očituje u različitim oblicima.
I mi se s tim i danas, u načelu, mučimo.
Danas to više nije samo problem onih koji su tada bili mlađi – a sada su pet godina stariji – nego, naravno, i društva u cjelini.
A sada samo pitanje, budući da planovi za takva cijepljenja, uključujući moguća mRNA
cijepljenja u vezi s rakom i tako dalje, još uvijek traju:
Vidite li kod službenog tijela neku krivulju učenja?
Ili je to više tako da trenutno ne samo da sve ponavljate, nego ga možda i usavršavate kako biste mogli nastaviti?
Apsolutno.
Dakle, kolege počinju sumnjati, hvala Bogu, ali javni sektor apsolutno ne.
Dakle, ovo se značajno pomiče naprijed.
To je također bilo očito s uvođenjem elektroničkog potvrdnog lista o cijepljenju nakon izbora za Nacionalno vijeće.
Dakle, ne možete se izuzeti od toga, svi imaju svoju karticu cijepljenja, bilo da je prazna
ili što god da u njoj piše, potpuno je nebitno.
Trenutno su tri cijepljenja obavezna da ih liječnici zabilježe.
A ako to pogledate, a zatim i amandman na Zakon o lijekovima, članak 80 – trebao je biti
izmijenjen u razdoblju 2022./23. – gdje naslov glasi:
Opća uredba o zaštiti podataka time se potkopava.
To znači da se osobni podaci – na primjer, informacije sadržane u evidencijama o cijepljenju – ne dijele samo s zdravstvenim
ustanovama, nego i s Medicinskim udruženjem, koje nema nikakve potrebe za tim informacijama, Veterinarskim udruženjem,
Farmaceutskim udruženjem, uključujući veterinare i farmaceute.
Pošalje se vlastima, iako to zapravo nije njihova stvar, vlastima u drugim državama članicama EU-a pa čak i WHO-u.
A ako tada pogledate IHR , koji će biti objašnjeni kasnije, i promjene, možete zamisliti da će
stvari tijekom sljedeće pandemije teći glatko.
Dakle, možete ga koristiti za stvaranje uzvrata koji su mnogo, mnogo veći od onih koje smo nedavno doživjeli.
Upravo tako, to bi bilo moje sljedeće pitanje.
Elektronički certifikat o cijepljenju, kao što je spomenuto, obvezan je od posljednjih izbora
za Nacionalno vijeće u Austriji 30. rujna 2024.
Ne možete se ni odjaviti.
Smatrate li ovo izravnom pripremom za ono što nazivate budućim pandemijama ili budućim globalnim zdravstvenim krizama?
Može li se to klasificirati u takvom strateškom kontekstu?
Osvrćući se na proteklih nekoliko godina, jasno mi je.
Ne mogu zamisliti za što bi se još moglo koristiti.
Mislim, kažeš da je to za statističke svrhe.
Ali mislim da su se statistike mogle prikupiti unaprijed.
Nema potrebe za obaveznim elektroničkim potvrdom o cijepljenju, što je potpuno nedemokratsko.
I to je doista – da se vratimo na temu našeg događaja – još jedan oblik lišavanja prava glasa.
Dakle, u pogledu zakona o zaštiti podataka, upravo ste to spomenuli, u načelu, transparentan pacijent.
I opet, zaista nema načina da se, da tako kažemo, izvučete iz kandži ovog sustava.
Dakle, ako u nekom trenutku sljedeće godine ili kad god, mRNA cijepljenje protiv raka ili neka druga profilaksa
postane obavezno, vjerojatno će se ista igra ponovno početi.
To je ono čega se moramo bojati, zar ne?
Apsolutno. Dakle, kad sve ovo stupi na snagu, morat ćete ustati i boriti se da to izbjegnete.
Dakle, bit će puno teže nego što je bilo prije pet godina.
U ovom kontekstu želio bih postaviti još jedno osobno pitanje izvan zapisnika ovdje.
Kako je to utjecalo na vas osobno kao liječnika?
Mislim, tada ste ušli u profesiju, sigurno s, recimo, poput svih liječnika, idealističkim težnjama.
Jeste li postali razočarani ovim razdobljem ili je ono što ste tamo doživjeli imalo značajan psihološki utjecaj na vas?
Pa, moram priznati, trebalo mi je godinu dana da stvarno shvatim što se događa.
Bio sam potpuno idealističan i vjerovao u strukovna udruženja.
Vjerovao sam u idealizam svojih kolega i proveo sam godinu dana svake večeri sjedeći za
stolom, čitajući TKB, a zatim i studije o njemu.
I pomislio sam u sebi: to ne može biti istina, to je upravo suprotno od onoga što mi profesionalna udruženja govore.
I nakon godinu dana bio sam spreman i morao sam sebi priznati: do sada si lajao na krivo stablo.
I ovo osjećanje nemoći – koje su liječnici zasigurno također doživljavali, ne mogući se boriti protiv tih
vjetrenjača – nešto je što nam mnoge profesionalne skupine opisuju tijekom ovog razdoblja.
Međutim, većina njih na kraju je slijedila tok.
Sada je pitanje: Kako su vaši kolege u profesionalnom svijetu reagirali na vašu predanost, na činjenicu
da ste se pozicionirali kao hrabri, recimo, disident ?
Koja ste iskustva imali u tom pogledu, kako osobno, tako i profesionalno?
Dakle, moj krug prijatelja se potpuno promijenio.
Pa, ne mogu reći da sam bio izložen bilo kakvoj kleveti, nimalo, kad se vidite.
Još uvijek sam član strukovnog udruženja.
Povremeno putujem na konferencije.
Dakle, oni mi govore vrlo ljubazno.
Također dobivam pozitivne poticaje, čak i od onih koji su bili sljedbenici.
Zapravo neutralno, čak prilično pozitivno.
Ali, kako da to kažem, to je moj osobni problem što ne podnosim nekoga tko cijepi stotine tisuća ljudi protiv njihove volje.
Zato sam iznio vlastite zaključke i donekle se povukao iz svojih ranijih prijateljstava, s pomiješanim osjećajima.
Zbog smijućeg oka, jer sam upoznao neke divne nove ljude.
Naravno, stara su prijateljstva bila vrijedna i šteta je što je došlo do ovoga.
Pa, gospođo Tagwerker, hvala vam puno na ovim osobnim i vrlo zanimljivim uvidima.
A u drugom dijelu sigurno ćemo čuti više o rješenjima. Hvala vam puno, da.
I opet ćemo početi s gospođom Tagwerker.
Mogu ih ponovno pozvati.
Onda, kao što sam rekao, odmah ćemo se baciti u samu srž stvari.
Prema vašim prethodnim opisima – mentalni i zdravstveni problemi uzrokovani koronavirusom i štetom koju je prouzročio.
Kako, ako uopće mogu, mogu se izliječiti, osobito u odnosu na mlađu generaciju?
To je vrlo zanimljivo pitanje.
Ovisno je, naravno, o tome koliko je to bilo duboko.
Apsolutno sam uvjeren da se kod ljudi može mnogo popraviti, pod uvjetom da nije ostalo nikakvih fizičkih oštećenja.
Jer su ljudi izuzetno fleksibilna bića; inače ne bismo više postojali niti bismo bili prisutni diljem svijeta.
Dakle, u vezi s tim sam vrlo pozitivan.
Problem koji vidim je da bismo se trebali polako udaljiti od svega ovoga kako bismo mogli početi ozdravljati.
I to sada zahtijeva odgovornost.
Dakle, svatko od nas, bilo da smo medijske ličnosti, političari, liječnici ili tko god, trebao bi preuzeti
odgovornost za sebe, za svoje živote i za živote svoje djece.
Navikli smo na to ... Odrasli smo u državi blagostanja koja je sada postala dadiljska država.
I ova država dadilja sada je zapravo postala autoritarna država.
A sada je na nama da to zaustavimo.
I apsolutno sam uvjeren da ako uspijemo to učiniti, mnogo toga se može ponovno ispraviti.
I ne moramo preuzeti odgovornost samo politički, socio-politički ili društveno.
Moramo također preuzeti odgovornost za sebe kad je riječ o zdravlju – mislim, ja sam liječnik, opet ću govoriti o zdravlju.
I ja sam također praktičar, pa rado dajem praktičan primjer.
Postoje studije o 1.800 pacijenata oboljelih od raka koji su bili u terminalnoj fazi.
I bili su isključeni iz konvencionalne medicine, što je značilo da su iscrpili sve mogućnosti
liječenja – ali su potom pobijedili bolest i preživjeli.
A onda je liječnik prišao i pregledao 1.800, ispitivao ih i pokušao pronaći zajedničke nazivnike.
I zanimljivo, postojala su samo dva fizička aspekta koja su svi promijenili zajedno.
A sve ostalo bilo je mindset .
A najvažniji način razmišljanja je da su preuzeli odgovornost za sebe.
A onda su čak uspjeli pobijediti rak.
To ne znači da to svatko može učiniti.
Naravno, svatko mora sam odlučiti kojim putem krenuti i što dalje činiti.
Ali to je bila suština.
Dakle, to je sve i kraj.
Dakle, hrabrost da se izliječiš, pomoć da sam sebi pomogneš, moglo bi se reći.
Da, točno.
S medicinskog stajališta to bi, naravno, bio više terapijski pristup, a također i pomalo – recimo – gotovo s mentalnog,
duhovnog stajališta, to je zasigurno vrijedan prijedlog.
Ovo se vjerojatno odnosi na svakoga tko je ozbiljno bolestan, da vaš unutarnji stav igra najveću ulogu.
Ali naravno, radi se i o političkom okviru.
To bi zahtijevalo nevjerojatnu količinu političkih promjena.
I prije svega, morala bi postojati odgovarajuća revizija i odgovarajuća svijest o problemu.
I tu vidim – ili kako to vi vidite – tu vidim ogromne prepreke.
Ili je taj dojam obmanjujući?
Ne, postoje ogromne prepreke, ali prethodna tema ovdje igra ulogu.
Svaka osoba mora ustati i reći: Ovo nije prihvatljivo.
I neće raditi na bilo koji drugi način.
Nažalost, često čujem ljude u praksi kako kažu da se ništa ne može promijeniti.
Da, možete napraviti razliku!
Samo trebaš pogledati oko sebe da vidiš što ljudi koji ovdje sjede rade.
već su se promijenili.
Ili koliko vas trenutno sjedi ovdje u publici.
To prije nekoliko godina ne bi bilo moguće.
Čak i tada, tijekom pandemije koronavirusa, neki su se obratili ravnateljima škola i rekli: "Autobus za
cijepljenje dolazi, ali moje dijete ne može doći do njega."
Ili moje dijete ne nosi masku.
A ako sve više i više i više i više ljudi to čine, onda zasigurno možete dovesti do promjene.
Ako ovo pratite kao medicinski stručnjak.
Sigurno ste primijetili što je sve izašlo na vidjelo s RKI protokolima i kako se od tada sve ono što bih nazvao narativima
srušilo, a takozvane teorije zavjere pokazale su se istinitim.
Sigurno bi čak i oni koji su tada sudjelovali – spomenuli ste ravnatelja, ali naravno i mnoge vaše kolege liječnike – osim što
bi se trebali duboko posramiti, trebali bi promijeniti mišljenje.
Barem nešto poput samokritike, gdje kažeš: U redu, tamo smo pogriješili, to se nikad više ne smije ponoviti!
Ne mogu govoriti za Austriju, ali u Njemačkoj mislim da smo daleko od toga.
I bi li to, opet, bio apsolutni preduvjet da ovi učinci koje ste upravo spomenuli stupe na snagu?
Sve je to istina, pojedinci također moraju odigrati svoju ulogu.
Ali na kraju to ne funkcionira ako mediji i političari uplićeju i sabotiraju javnu sferu.
Što se može učiniti da se prekine ovaj ciklus?
Da, to je bilo nekoliko pitanja u jednom, da tako kažem.
Dakle, što se tiče mojih kolega, da, teško je.
Oni su, naravno, u vrlo, vrlo teškoj poziciji.
S jedne strane, sudjelovali su, možda cijepljenjem sebe, svojih obitelji i mnogih drugih pacijenata, i
stoga su pod ogromnim, neizdrživim psihološkim pritiskom.
Priznati ovo sebi, a zatim napraviti korak dalje i javno reći:
Pa, ono što sam ja učinio, ili što se događalo svugdje, bilo je besmislica.
To je nerazumna količina za tražiti.
Neki to rade, i mislim da su izuzetno hrabri.
Mnogi su oduvijek bili kritični, ali se nisu usudili ništa poduzeti.
Pa, to mi kažu, djelomično u povjerenju.
I, naravno, sasvim je druga stvar nastupati pred publikom.
Ali imam dojam da zapravo nije potrebno mnogo više.
Samo mi se čini, tko je trenutno brži?
Jesmo li mi brži u našim istragama, ili su drugi brži u svojim odmazdama?
Što nas je više, to je vjerojatnije da će moji kolege poduzeti ispravan korak, a možda će pravni
sustav i drugi mediji slijediti njihov primjer.
Dakle, u medijima se nešto stalno pojavljuje, a zatim opet biva potisnuto – iako ga sve više ljudi primjećuje.
Ali kao što sam rekao, svatko od nas se računa.
Vizija, ako želimo pogledati unaprijed, kako će društvo izgledati, uključujući u ovom slučaju zdravstveni
sustav – ta se dva ne mogu odvojiti jedno od drugog.
Kako mislite da će situacija izgledati za pet godina u pogledu samoodređenja?
Misliš li da će do tada prevladati potpuno drugačije samopouzdanje?
Vjerujete li da je ovaj razvoj, recimo, koristan ili ste ipak pesimistični u vezi s njim?
Pa, potpuno sam optimističan.
Ima toliko pompe i tako pozitivna vibra.
Apsolutno sam uvjeren da ćemo za pet godina biti u potpuno drugačijoj poziciji i – kako da to
kažem – čak vjerujem da ćemo biti bolje nego prije.
Jer smo svjesni svega što se doista dogodilo, pa čak i onoga što se možda dogodilo u posljednjim desetljećima i stoljećima.
Stoga vjerujem da ćemo, ako pobijedimo, imati još veću slobodu nego što smo je ikada prije imali.
To je moje uvjerenje.
Radi se također o slobodi od straha.
Također se bavite pitanjem politike straha, koju treba okončati.
To je upravo ono što su prethodni govornici također obradili.
Rekao bih da će se ova izvanredna politika vjerojatno također morati napustiti kako bi se ovdje ponovno uspostavila drugačija
svijest o samoodređenju – barem je to moja pretpostavka.
Još uvijek postoje aspekti na koje također nailazite u svom radu.
Nismo to danas raspravljali.
Želio bih ukratko to obraditi.
Također si ranije spomenuo mikrobiom.
To vjerojatno također ima ulogu u vezi s prehranom, prirodnom poljoprivredom, svime.
Želite li još nešto reći o ovome?
Mislim da su mnogi u publici također zainteresirani za ovo.
Da, naravno, ovo je također u kontekstu alternativnih terapija koje sam bio prisiljen pronaći za svoju djecu –
tako sam naišao na to – u vezi njihove podložnosti infekcijama ili ekstremnih strahova koje su razvili.
A onda sam počeo tražiti. Što je još uključeno?
I onda sam, naravno, naišao na ogromne nutritivne nedostatke.
Ovo se također odnosi na djecu koja su vrlo dobro hranjena i jedu organsku hranu.
A onda sam počeo raditi analize mikrobioma.
Shvatio sam da do četiri mjeseca postoji rizik od katastrofalnih uvjeta mikrobioma.
Dakle, i na ovoj razini nas uznemiravaju, rekao bih.
I zato je hitno potrebno krenuti u drugom smjeru.
I to je već u pripremi.
Dakle, postoje ekonomske zajednice temeljene na solidarnosti koje već stvaraju za nas vrlo,
vrlo pozitivan i zdrav poljoprivredni sektor.
Moraju biti podržani na svaki mogući način.
I moramo ukloniti zagađivače iz okoliša, mislim CO2 – svi znamo da je to strašna pompa koja nema nikakvog značaja.
Ali važna pitanja moraju se riješiti:
Glicinolat, sporno pitanje;
Pšenica s visoko rafiniranim glutenom, koja uništava naš mikrobiom.
Ostali zagađivači, arsen i tako dalje i tako dalje.
Dakle, ovi problemi moraju se riješiti kako više ne bi opterećivali nas i našu djecu.
Sada vidim te napetosti kod najmlađe djece.
Postoje tvari koje se promoviraju u vezi s cijepljenjem, donekle u alternativnom sektoru.
Eliminacija spike proteina iz tijela – između ostalog, sada se postavlja pitanje je li to doista slučaj.
Koje je vaše osobno mišljenje o ovome?
Na primjer, nešto poput nattokinaze i slično.
Ovo su korisni alati.
Problem je u tome što se modificirana glasnička RNA može ugraditi u genom, a kako je izvući odatle?
Mislim da, da, ideje se uvijek iznova pojavljuju.
Ali hoće li to tada ponovno biti pristupačno svima, ostaje za vidjeti.
U načelu se same bodlje mogu ispustiti.
Apsolutno sam uvjeren da se situacije mogu poboljšati.
S velikim strpljenjem moguće je usmjeriti pojedince do točke u kojoj se ponovno mogu sami izliječiti.
Problem, međutim, i to je naravno sljedeći problem, jest da onima koji su teško oštećeni cijepljenjem ili
COVID-om 19, dugotrajnim COVID-om, ma čime god, ponestaje novca.
Baš kao i mnogi drugi, ostaju bez novca.
I to vidim prilično često.
Pa, i ja povremeno imam posebne slučajeve u svojoj praksi, gdje ljudi više ne mogu priuštiti tretmane.
A onda se suočavaju s procjeniteljima koji im izdaju lažne procjene.
To je uvijek slučaj!
Dakle, oni nisu proglašeni podobnima za mirovinu niti proglašeni invalidima, iako su u jadnom stanju.
Ne priznaju prikupljene nalaze jer kažu: ovo ne priznaje konvencionalna medicina.
Dakle, oni ne prepoznaju da je detektiran protein šiljka.
Ne prepoznaju da on ima imunodeficijenciju , tj. HIV/AIDS ili nešto slično.
Dakle, ono što se trenutno događa je katastrofa.
Ali da, moramo nastaviti s tim, i svi ćemo nastaviti s tim.
Može li se reći da, u načelu – budući da ste to ranije spomenuli – slične strukture prevladavaju u prehrambenoj
industriji, tj. u industrijskoj proizvodnji hrane, i da postoji slično lobiranje kao u farmaceutskoj industriji?
Da su ta dva danas zapravo neizdvojiva?
Apsolutno, tako to vidim, potpuno.
A to znači, ako pogledamo širu sliku – ključna riječ Vision 2030 – da je razbijanje tih struktura i borba protiv povezanog
lobiranja vjerojatno ključno za opstanak društva, zar ne?
Apsolutno.
Biste li se složili s tim, da?
Upravo tako, da.
Mislim da je to upravo tema koju obrađuješ.
Mislim da to zanima i mnoge gledatelje, prema onome što sam već čuo u razgovorima. Mislim, očaj koji mnogi ljudi osjećaju
proizlazi iz njihovog osjećaja nemoći pred tim kartelima , pred ovom industrijom koja postaje sve moćnija u svim područjima.
Tako da se u nekom trenutku nešto poput cijepljenja može primijeniti potpuno nevoljko i nesvjesno putem hrane.
Ne mora biti riječ o letećim insektima ili bilo čemu sličnom.
Ali činjenica da se, u načelu, ono što ne biste trebali unositi u svoje tijelo praktički nevoljko unosi putem vaše prehrane.
Zato postoji paralela s obaveznim cijepljenjem i tako dalje.
I time je došlo do još jednog kršenja ovog načela samoodređenja.
To je, naravno, vjerojatno najvažniji od svih preduvjeta, da će u budućnosti biti više
transparentnosti i da će se te organizacije također raspustiti.
Apsolutno, da.
Pa, već smo tamo, zar ne?
Dakle, naš mikrobiom je već
... Dakle, u osnovi smo na točki kada možemo zdravo preživjeti samo uzimanjem hranjivih tvari
i provođenjem vrlo aktivnog crijevnog tretmana.
I mi zaista moramo stati tome.
Dakle, definitivno nam ponovno trebaju zdrava, hranjiva hrana.
I moramo se riješiti ovih zagađivača.
Dakle, ispravni zagađivači koji utječu na nas i našu djecu.
I ljudi trebaju biti svjesni toga.
Dakle, svima koji mi dovedu dijete s njegovom stotom infekcijom ispričam upravo ove priče.
Ili da ti kažem i o kemtresima?
Jer želim da ljudi budu svjesni toga.
I što je više ljudi, to nas je više.
Dakle, što više ljudi o tome zna, to je bolje. A ostali su rijetki, elite.
I mi također moramo biti svjesni ovoga.
Da, dobro. Pa, mislim da smo definitivno čuli osjećaj opreznog optimizma u opisu, da će se
neke stvari promijeniti i nadamo se poboljšati –
– ako ustrajemo i podižemo svijest, i ako svatko od nas učini svoj dio.
U svakom slučaju, želio bih vam se vrlo zahvaliti na vašim procjenama.
I vidimo se kasnije na panel raspravi, da.
Dragi gledatelji, daljnji izvještaji o ovom događaju u Dornbirnu već su dostupni na HOCH2.TV.
Pronaći ćete poveznice ispod ovog programa.
Željeli bismo iskoristiti ovu priliku da zahvalimo HOCH2.TV na njihovoj izvrsnoj suradnji.