"2025. gada 29. martā Kultūras namā Dornbirnā notika pasākums "Brīvība un pašnoteikšanās - atbildīgais
pilsonis" ar interesantu ieguldījumu par tiesiskumu, suverenitāti un skaidru naudu.
Pasākumu organizēja Dornbirnas Personības attīstības akadēmija.
HOCH2.TV ir ierakstījis un rediģējis visus komentārus, lai jūs, dārgie skatītāji, varētu tos dzirdēt.
Kla.TV šodien piedāvā interviju ar Dr. Šaronu Tagverkeri:
"Personīgā atbildība - dienas kārtībā!"
Jā, tāpat kā Ervīns, es gribētu sākt ar Dr. Tagverkeru.
Ne tikai tāpēc, ka dāmas ir pirmās, bet arī tāpēc, ka jums ir tiesības uz izcelsmi šeit, tā teikt, no Bludenz.
Jūs tam esat praktiski nolemts.
Labdien, Tagwerker kundze, jūs izmantojat mikrofonu.
Vispirms mēs vēlamies par to ar jums parunāt.
No šodien klātesošajiem paneļdiskusijas dalībniekiem jums zināmā mērā ir profesionālā pieredze - tiešās sekas
tam, kas notika toreiz, gandrīz tieši pirms pieciem gadiem.
Un sava darba ietvaros jūs pastāvīgi saskaraties ar pandēmijas sekām, jo īpaši attiecībā uz jaunākajiem sabiedrības locekļiem.
Jāatzīst, ka tie, kas patiesībā vismazāk spēja sevi aizstāvēt.
Un šeit ir jautājums: ko jūs par to varat ziņot?
Protams, pandēmija un pasākumi ir ļoti ietekmējuši bērnus un jauniešus.
Iespējams, visredzamākās bija psiholoģiskās sekas un psihiatriskās slimības, kas tām sekoja.
Diemžēl līdz 2023. gadam ir ievērojami pieaudzis pašnāvību mēģinājumu un pašnāvību skaits.
Arī šie skaitļi nav tieši lasāmi, bet tos faktiski ir apkopojuši un publiskojuši psihiatri, kas 2023. gadā iesniedza aicinājumu.
Tieši tā, masveida depresīvo slimību skaits ir pieaudzis līdz pat piecām līdz desmit reizēm.
Tas skāra 62% meiteņu un 38% zēnu. To analizēja Donavas Kremsas Universitāte skolas klasēs.
Un 2021. gads bija absolūtais maksimums, kad no garīgām slimībām cieta viens miljons bērnu.
Turpretī trūka 70 000 terapijas vietu.
Protams, mēs to izjutām praksē.
Mēs saskārāmies ar to, ka mums bija jārūpējas par bērniem, kuriem bija psiholoģiskas, psihiatriskas problēmas,
un mums nācās mēnešiem ilgi gaidīt uz terapijas vietu.
Tā bija patiešām stresaina situācija vecākiem, bērniem un arī ārstam.
Jo īpaši, ja neesat pieraduši lietot psihiatriskos medikamentus un nejūtaties kompetenti to darīt.
Bet tad jums rodas iztēle un izmēģiniet ko citu.
Tāpēc man to atklāja citas zāles.
Tāpēc tagad esmu vēl vairāk iedziļinājies papildu jomā - un, lūk, arī tas palīdz.
Protams, ne ļoti smagi slimiem cilvēkiem, kur jūs esat laimīgs, ja psihiatrs var iejaukties.
Jā, tas ir tas, kas reiz.
Tātad tas noteikti ir ļoti satraucošs inventārs.
Kas mani un, protams, arī auditoriju šeit varētu interesēt.
Bieži tiek apgalvots, ka tam nav nekāda sakara ar vainagu.
Daži par to vaino vakcinācijas ietekmi, lai gan bērniem tā, iespējams, ir mazāka problēma.
Citi saka: jā, tās ir pašas vīrusu slimības vēlīnās sekas.
Cik lielā mērā ir iespējams nošķirt, kā tas ir saistīts ar pasākumiem?
Cik lielā mērā to var izskaidrot?
Tas, protams, ir ļoti sarežģīts jautājums.
Principā tas noteikti ir daudzfaktoru .
Tāpēc nav šaubu, ka smailes proteīns ir absolūti patoloģisks un rada daudz bojājumu, īpaši smadzenēs.
Gan vakcinācijas smaile, gan Covid-19, t. i., no paša vīrusa.
Bet psiholoģiskās problēmas, protams, galvenokārt izraisīja izolācijas pasākumi.
Tā ir atzīta spīdzināšanas metode, ka jums nav atļauts satikt savus vecvecākus, ka jums
nav atļauts apmeklēt savus radiniekus slimnīcā.
Īpaši tie, kuri vēl bija smagi slimi un kuriem nebija atļauts saņemt aprūpi līdz mūža beigām.
Tas patiešām ir milzīgs zaudējums, ja nevarat dalīties šādos brīžos ar saviem tuviniekiem.
Vai arī, ja jums ir liegts pirmos gadus dzīvot kopā ar vecvecākiem vai otrādi.
Man ir bijušas ģimenes, kurās bērni ir "sveši".
Katrs cilvēks piedzīvo atsvešinātības posmu, un viņi masveidā bija atsvešināti no saviem vecvecākiem.
Viņi vairs neļauj vecvecākiem tuvoties.
Tas, protams, ir šokējoši gan vecākiem, gan vecvecākiem.
Un tas pats sevi sadedzina.
Un arī tie gadi ar masku sejā - tas, protams, bija bērnu socializācijas zaudējums.
Jā, protams, ir arī daudzi citi psiholoģisko traucējumu cēloņi. [Daniel
Matissek] Īpaši skolu sektorā Austrijā tika slēgtas skolas.
Tas, iespējams, ir radījis traumatiskas sekas veselām skolēnu paaudzēm.
Es vienmēr esmu par to domājis - jūs jau esat publicējis publikācijas par šo tēmu:
Cik lielā mērā Austrijas skolu sistēmas strukturālās problēmas, iespējams, ir saasinājušas negatīvo attīstību?
Jā, no vienas puses, mums ir pilnīgi novecojusi skolu sistēma, kas pēdējās desmitgadēs nav reformēta.
Tas vairs neatbilst jaunākajiem smadzeņu izpētes sasniegumiem.
Turklāt pandēmijas laikā, pārejot uz digitalizāciju, daudzas klases vienkārši palika novārtā.
Tāpēc viņi nespēja sekot līdzi materiālam.
Daudziem skolēniem tas ir maksājis zaudējumus par karjeru skolā.
Diemžēl es pats to esmu piedzīvojis vairākas reizes, pat praksē, un tas ir ārkārtīgi traģiski.
Un jā, skolās tā ļoti trūkst.
Tātad skolēni tiek apvienoti.
08/15 skolēns patiesībā ir lielisks skolēns, vai ne?
Un tas, ka tā rezultātā 29% skolēnu ir funkcionāli analfabēti, faktiski ir pilnīga katastrofa mūsu skolu sistēmai.
Citiem vārdiem sakot, 30 procenti no tiem, kas pabeiguši mūsu skolu sistēmu, nespēj lasīt ar izpratni.
Un tas patiešām ir pilnīgs neprāts.
Ja jūs to visu uzklausāt, ieskaitot visas pārējās sekas, psiholoģisko kaitējumu, tad jums jāsaka, ka tas
viss vairāk vai mazāk pārgāja pāri cilvēkiem, un viņi nespēja ne mazākajā mērā sevi aizstāvēt.
Tolaik tika ierobežotas ne tikai bērnu tiesības, bet arī vecāku tiesības.
Neviens nevarēja sevi aizstāvēt pret šiem šausminošajiem notikumiem.
Tas ir faktiski piemeklējis tautu.
Un, tā kā mēs runājam arī par "atbildīgiem pilsoņiem", patiesībā tā bija pilnīga vēlēšanu tiesību atņemšana.
Iespējams, jūs to varat apstiprināt. [Dr.
Tagwerker] Jā, noteikti.
Tātad jūs vairs nekontrolējāt savu ķermeni.
Tāpēc jums vajadzētu vakcinēties, jāvalkā maska.
Tagad mēs zinām, ka tās ir nodarījušas kaitējumu, tostarp bērniem.
Tātad bērniem, kuriem skolā visu laiku nācās nēsāt maskas, ir par dažiem IQ punktiem zemāks IQ nekā tiem, kuriem masku nēsāja.
Jums bija jātestējas, bija jātestē arī jūsu bērns.
Tas bija ļoti grūti.
Tika pārbaudīti pat bērni invalīdi.
Dažas no vardarbības ainām bija neiedomājamas.
Tas bija ļoti traumatizējoši gan bērniem, gan vecākiem.
Un tad, protams, bērniem bija atļauts imunizēties no 14 gadu vecuma - tas jebkurā gadījumā bija galīgais mērķis.
Bija gadījumi, kad bērns atgriezās mājās:
"Šodien atbrauca vakcinācijas autobuss, un, starp citu, es tagad esmu vakcinēta."
Tas ir neticami.
Citiem vārdiem sakot, 14 gadus vecs jaunietis, kurš, iespējams, ir daļēji pilngadīgs, bet noteikti
nezina par šādu lēmumu sekām un nevar tās paredzēt.
Mani interesē vai sagatavošanās laikā šokēja pašnāvību skaits, tostarp bērnu un jauniešu vidū.
Vācijā par to mēs varam spriest tikai empīriski vai pēc sajūtām.
Oficiālas, oficiāli pārbaudītas statistikas par pašnāvību skaitu Vācijā joprojām nav.
Cilvēks, pat Federālais statistikas birojs - protams, politiska spiediena ietekmē -
atsakās no jebkādas saiknes ar Corona šajā sakarā.
Pat tad, ja mēs kā žurnālisti jau esam vairakkārt jautājuši.
Šķiet, ka Austrijā par to tiek veiktas aptaujas, vai ne?
Jā, ir aptaujas.
Statistikas birojā Austrijā varat vismaz tieši apskatīt pieaugušo statistiku.
Tomēr arī pret to jāizturas piesardzīgi, jo, piemēram, nelaimes gadījumi vai
saindēšanās, vai kas cits, tad parādās citā statistikā.
Bērni un jaunieši to nedara.
Tātad to var redzēt tikai netieši, aplūkojot mirstības statistiku.
Skaitļi, kurus es tikko minēju, ir no šī ziņojuma, ko es jau minēju iepriekš, un tos ir sagatavojusi
Austrijas Bērnu un pusaudžu psihiatrijas biedrība (Austrian Society of Child and Adolescent Psychiatry).
Viņi to publicēja 2023. gadā, jo paši bija šokēti par šo skaitļu pieaugumu.
Un vēl vienas ļoti nopietnas sekas, arī attiecībā uz ekonomisko dimensiju, protams, ir milzīgais slimības
atvaļinājumu skaita pieaugums, kas ir ievērojami palielinājies, jo īpaši 2023. gadā - to var redzēt šeit tabulā.
Tātad principā var teikt, ka visa sabiedrība ir sistemātiski kļuvusi slima.
Arī šeit rodas jautājums, jo tas bieži tiek apšaubīts:
Cik lielā mērā jūs uzsvērtu vakcīnu radīto bojājumu īpatsvaru vai varbūt to, ko parasti dēvē par Long Covid?
Protams, to ir grūti atšķirt.
To ir grūti atšķirt.
Spaiks ir bīstams un kaitīgs.
Tāpēc es teiktu, ka vakcinācijai ir ļoti liela nozīme.
Attiecībā uz bērniem - ne tik daudz, jo, paldies Dievam, daudzi bērni nav imunizēti.
Taču to var skaidri redzēt arī pieaugušo vidū.
Tāpēc es biju pieradusi, ka bērns, kurā varbūt kāds ģimenes loceklis ir slims ar kādu infekcijas slimību.
Tagad bieži vien pastāvīgi slimo visa ģimene.
Tāpēc visi vienmēr ir gulējuši, līdz pat pneimonijai, kas skar ne tikai vienu cilvēku, bet visu ģimeni.
Pirms pandēmijas es nekad nebiju piedzīvojis neko līdzīgu.
Un, no vienas puses, protams, stresa līmenis, kuram cilvēki ir pakļauti, ir ievērojami pieaudzis.
Ir arī uzturvielu trūkums un daudzi citi iemesli, piemēram, mikrobioms , kas tagad arī arvien vairāk tiek iznīcināts.
Bet, ja nedaudz parunājat ar cilvēkiem, viņi paši saka: kopš vakcinācijas ir noticis tas un tas.
Proti, es vēl neesmu atradis nevienu reālu, ticamu statistiku par šo jautājumu.
Tātad var teikt, ka tas faktiski ir uzbrukums organisma veselības integritātei dažādos aspektos.
Vispirms ar pasākumiem, pēc tam ar šo vakcināciju un, protams, arī ar vispārējo sociālo stresu, kas,
iespējams, izraisīja, es teiktu, imūnsistēmas pavājināšanos.
Kā jau jūs minējāt, tas ir daudzfaktoriāls, bet izpaužas dažādos veidos.
Principā mēs ar to cīnāmies vēl šodien.
Šodien tā ir ne tikai jaunās paaudzes problēma, kas tagad ir par pieciem gadiem vecāka, bet, protams, visas sabiedrības problēma.
Un tagad tikai jautājums, jo joprojām ir plāni par šādu vakcināciju, tostarp iespējamās
mRNS vakcinācijas saistībā ar vēzi un tā tālāk:
Vai redzat, ka oficiālā iestāde ir saistīta ar mācīšanās procesu?
Vai arī tas drīzāk nozīmē to, ka šobrīd to visu, tā sakot, ne tikai atkārtojam, bet,
iespējams, pilnveidojam, lai turpinātu to darīt?
Protams.
Kolēģi, paldies Dievam, sāk šaubīties, bet ne jau no sabiedrības puses.
Tātad tas nepārprotami tiek virzīts uz priekšu.
Mēs to pamanījām arī saistībā ar e-vakcinācijas kartes ieviešanu pēc Nacionālās padomes vēlēšanām.
Tātad jūs nevarat no tās izvairīties, katram ir vakcinācijas karte, un nav svarīgi,
vai tā ir tukša, vai tajā ir kaut kas cits.
Pašlaik mediķiem ir obligāti jāveic trīs vakcinācijas.
Un, ja paskatās uz to un tad uz izmaiņām Zāļu likuma 80. punktā - 2022./23. gadā tas bija
jāmaina -, kur virs tā virsrakstā ir teikts:
Šajā ziņā Vispārīgā datu aizsardzības regula tiek atcelta.
Tas nozīmē, ka personas datus, piemēram, to, kas ir vakcinācijas dokumentācijā, saņem ne tikai veselības aprūpes iestādes, bet arī
Ārstu asociācija, kurai ar to nav nekāda sakara, Veterinārārstu asociācija, Farmaceitu
asociācija, tostarp veterinārārsti un farmaceiti.
Iestādes to saprot, tā būtībā nav viņu lieta, citu ES dalībvalstu iestādes līdz pat PVO.
Un, ja paskatās uz IHR , kas tiks izskaidroti vēlāk, uz izmaiņām, var iedomāties, ka nākamā pandēmija patiešām mainīs situāciju.
Tātad jūs varat to izmantot, lai radītu represijas, kas ir daudz, daudz lielākas nekā tās, ko mēs nesen piedzīvojām.
Tieši tā arī būtu bijis mans papildjautājums.
Elektroniskā vakcinācijas apliecība, obligāta kopš pēdējām valsts vēlēšanām Austrijā, 2024. gada 30. septembris.
Arī tur abonēšanu nevar atcelt.
Vai jūs jau redzat tiešu gatavošanos, kā jūs to saucat, nākotnes pandēmijām vai nākotnes globālajām veselības krīzēm?
Vai to var klasificēt šādā stratēģiskā kontekstā?
Ja paskatās uz pēdējiem pāris gadiem, man tas ir skaidrs.
Tāpēc es nevaru iedomāties, kam citam to varētu izmantot.
Jūs taču sakāt, ka tā ir statistika.
Taču es domāju, ka statistiku varēja apkopot jau iepriekš.
Nav vajadzīga obligāta e-vakcinācijas karte, kurā nav nekādas demokrātijas.
Un tas patiešām ir - turpinot mūsu pasākuma tēmu - vēl viens tiesību atņemšanas veids.
Tātad datu aizsardzības ziņā jūs to tikko nosaucāt par pārredzamu pacientu.
Un atkal jāatgādina, ka patiesībā nav iespējams izkļūt no šīs sistēmas gūsta.
Tātad, ja mRNS vakcinācija pret vēzi vai kāda veida profilakse kļūs obligāta kaut kad nākamgad vai vēl
kaut kad, iespējams, šī pati spēle sāksies no jauna.
Jums no tā ir jābaidās, vai ne?
Protams. Tātad, ja tas viss stāsies spēkā, jums būs jāstāv uz pakaļkājām, lai no tā izkļūtu.
Tāpēc tas būs daudz grūtāk nekā pirms pieciem gadiem.
Šajā kontekstā es, iespējams, gribētu uzdot vēl vienu personisku jautājumu ārpus protokola .
Kā tas ietekmēja jūs personīgi kā ārstu?
Es gribu teikt, ka jūs tolaik sākāt strādāt šajā profesijā, esmu pārliecināts, ka, tāpat
kā visi ārsti, ar ideālistiskiem centieniem.
Vai šajā laikā jūs bijāt vīlies, vai arī pieredzētais jūs spēcīgi psiholoģiski ietekmēja?
Jāatzīst, ka man vajadzēja gadu, lai saprastu, kas notiek.
Es biju pilnīgs ideālists un ticēju profesionālajām asociācijām.
Es ticēju kolēģu ideālismam un gadu katru vakaru sēdēju pie galda, lasīju TKB un pēc tam pētījumus.
Un es nodomāju, ka tādas lietas nav, tas ir tieši pretēji tam, ko man saka profesionālās asociācijas.
Un pēc gada es biju gatava un man nācās to atzīt sev: Tu līdz šim esi bijis uz nepareizā ceļa.
Un šī bezspēcības sajūta, kas noteikti bija arī jums kā ārstam, nespējot sevi aizstāvēt pret šīm vējdzirnavām, ir kaut kas
tāds, ko mums toreiz aprakstīja daudzas profesionālās grupas.
Bet lielākā daļa no viņiem gāja ar plūsmu.
Tagad jautājums: kā jūsu kolēģi no profesionālās pasaules reaģēja uz jūsu apņemšanos, ka jūs tur
sevi pozicionējāt kā drosmīgu, es teiktu, disidentu ?
Kāda ir jūsu personīgā un profesionālā pieredze?
Tātad mans draugu loks ir pilnībā mainījies.
Tāpēc es nevaru teikt, ka es būtu bijis pakļauts jebkādai apmelošanai, vispār ne, kad jūs redzaties viens ar otru.
Es joprojām esmu profesionālajā asociācijā.
Daļu sava laika pavadu arī ceļojumos uz kongresiem.
Tāpēc viņi ar mani runā ļoti draudzīgi.
Es saņemu arī pozitīvu iedrošinājumu, pat no tiem, kas bija sekotāji.
Tātad faktiski neitrāli vai pat drīzāk pozitīvi.
Bet, kā es varu teikt, tā ir mana personīga problēma, ka es nevaru sadzīvot ar kādu, kurš
vakcinē simtiem tūkstošu cilvēku pret viņu gribu.
Tāpēc es izdarīju savus secinājumus un mazliet atkāpjos no iepriekšējās draudzības,
ar vienu aci smejoties un ar otru raudādams.
Tā kā, smaidošā acs ir tāpēc, ka es satiku brīnišķīgus jaunus cilvēkus.
Protams, vecās draudzības bija kaut ko vērtas, un ir žēl, ka bija jānonāk līdz tam.
Nu, Tagverkeres kundze, liels paldies par šīm personīgajām un ļoti interesantajām atziņām.
Un otrajā daļā mēs noteikti dzirdēsim daudz vairāk par risinājumiem. Liels paldies, jā.
Un mēs atkal sākam ar Tagverkeres kundzi.
Tad es varu lūgt, lai viņi atgriežas pie manis.
Pēc tam, kā jau teicu, mēs dodamies uzreiz medias in res .
No jūsu iepriekšējiem aprakstiem - Corona garīgās un veselības problēmas un kaitējums.
Kā tās var izārstēt, ja vispār var, jo īpaši attiecībā uz jauno paaudzi?
Tas ir ļoti interesants jautājums.
Protams, tas ir atkarīgs no tā, cik dziļš tas bija.
Esmu pilnīgi pārliecināts, ka cilvēkos var daudz ko labot, ja vien nav nodarīts fizisks kaitējums.
Jo cilvēki ir ārkārtīgi elastīgas būtnes, citādi mēs tagad neeksistētu un neeksistētu nekur pasaulē.
Tāpēc es esmu ļoti pozitīvi noskaņots.
Problēma, ko es saskatu, ir tā, ka mums tagad ir lēnām jāatbrīvojas no visa tā, lai mēs varētu sākt dziedināt.
Un atbildība ir vajadzīga tagad.
Tāpēc ikvienam no mums, vai tas būtu mediju pārstāvis, politiķis, ārsts vai kas cits, jāuzņemas
atbildība par sevi, par savu un savu bērnu dzīvi.
Mēs pie tā bijām pieraduši... Mēs uzaugām labklājības valstī, kas tagad ir kļuvusi par aukļu valsti.
Un šī auklīšu valsts tagad faktiski ir kļuvusi par autoritāru valsti.
Un tagad mūsu ziņā ir to apturēt.
Un es esmu pilnīgi pārliecināts, ka, ja mums tas izdosies, mēs spēsim daudz ko kompensēt.
Un mums jāuzņemas atbildība ne tikai politiskā, sociālpolitiskā vai sociālā ziņā.
Mums ir jāuzņemas arī atbildība par sevi attiecībā uz veselību - es esmu ārsts, es atkal runāšu par veselību.
Esmu arī praktizējošs speciālists, tāpēc labprāt sniegšu praktisku piemēru.
Ir veikti pētījumi ar 1800 vēža slimniekiem terminālā stadijā.
Un viņi izkrituši no tradicionālās medicīnas, tātad arī no terapijas, bet pēc tam pārvarēja slimību un izdzīvoja.
Un tad ārsts devās pārbaudīt 1800 cilvēku, iztaujāja viņus un mēģināja atrast kopsaucējus.
Interesanti, ka kopumā mainījās tikai divi fiziskie aspekti.
Pārējais bija domāšanas veids .
Un pats svarīgākais - viņi ir uzņēmušies atbildību par sevi.
Un tad viņi pat spēja pārvarēt vēzi.
Tas nenozīmē, ka to var izdarīt ikviens.
Protams, katram pašam ir jāizlemj, kādu ceļu izvēlēties un ko darīt.
Bet tas bija vispārīgs izklāsts.
Tātad tas ir viss un viss.
Tātad var teikt, ka mums ir drosme sevi dziedināt, sev palīdzēt.
Jā, tieši tā.
Protams, tā būtu vairāk terapeitiska pieeja no medicīniskā viedokļa un, protams, arī nedaudz, teiksim,
gandrīz vai no garīgā viedokļa, noteikti vērtīga norāde.
Iespējams, tas attiecas uz ikvienu, kas smagi slimo, - ka vislielākā nozīme ir iekšējai attieksmei.
Bet, protams, runa ir arī par politisko sistēmu.
Politiski ir jāmainās neticami daudz.
Vispirms ir jāveic pienācīga pārvērtēšana un jārada patiesa izpratne par problēmu.
Un tieši šeit es saskatu - vai kā jūs to redzat - milzīgus šķēršļus.
Vai arī iespaids ir maldinošs?
Nē, ir milzīgi šķēršļi, bet iepriekšējā tēma ir būtiska.
Katram cilvēkam ir jāceļas un jāsaka: tā tas nedarbojas.
Un citādi tas nedarbosies.
Diemžēl praksē es bieži dzirdu: jūs neko nevarat mainīt.
Jā, jūs varat kaut ko mainīt!
Jums tikai jāapskatās apkārt uz cilvēkiem, kas šeit sēž,
jau ir mainījušies.
Vai arī cik daudzi no viņiem tagad sēž šeit, zālē.
Pirms dažiem gadiem tas nebūtu bijis iespējams.
Un pat toreiz, koronavīrusa laikā, daži cilvēki gāja pie skolu direktoriem un teica: "Lūk, nāk
vakcinācijas autobuss, mans bērns nevar iet uz turieni.
Vai arī mans bērns nēsā masku.
Un, ja to darīs arvien vairāk un vairāk cilvēku, tad jūs varēsiet panākt pārmaiņas.
Ja jūs tagad sekojat šim kā medicīnas darbinieks.
Esmu pārliecināts, ka jūs arī esat pamanījuši visas lietas, kas tagad ir atklātas saistībā ar RKI protokoliem, un
visus naratīvus , kas kopš tā laika ir sabrukuši, un tā sauktās sazvērestības teorijas ir izrādījušās patiesas.
Tiem, kas toreiz piedalījās - jūs pieminējāt direktoru, bet, protams, arī daudzus jūsu kolēģus ārstus, daudzus
no viņiem -, noteikti vajadzētu pārdomāt, neskaitot to, ka viņiem visiem vajadzētu kaunēties par sevi.
Vismaz kaut kas līdzīgs paškritikai, ka tu saki: labi, mēs kļūdījāmies, tas vairs nekad nedrīkst atkārtoties!
Es nevaru teikt par Austriju, bet man ir sajūta, ka Vācijā mēs esam tālu no tā.
Un vai tas, atkal jautājums, nebūtu absolūti nepieciešams priekšnoteikums, lai šie jūsu
tikko minētie efekti varētu materializēties?
Tas viss ir taisnība, taču ietekmei ir jābūt arī individuālai.
Taču galu galā tas nedarbosies, ja mediju un politikas publiskā sfēra to šķērsos un sabotēs.
Ko var darīt, lai to pārtrauktu?
Jā, tie bija vairāki jautājumi vienā, tā sakot.
Kas attiecas uz maniem kolēģiem, jā, tas ir grūti.
Viņi, protams, ir ļoti, ļoti sarežģītā situācijā.
No vienas puses, viņi ir piedalījušies, iespējams, vakcinējuši sevi un savu ģimeni, kā arī daudzus citus pacientus, un
tāpēc ir pakļauti milzīgam, pārmērīgam psiholoģiskam spiedienam.
Atzīt to sev un tad spert vēl vienu soli tālāk un pateikt to publiski:
Tas bija muļķības, ko es darīju vai kas notika visur.
Tas ir neprātīgi daudz.
Daži cilvēki to dara, un es domāju, ka viņi ir ļoti drosmīgi.
Daudzi vienmēr ir bijuši kritiski un neuzdrošinājās.
Tāpēc viņi dažreiz man to pasaka zem galda.
Un publiskā vidē, protams, tas ir pavisam kas cits, ja tā uzstājas.
Taču man ir sajūta, ka tam nav nepieciešams daudz vairāk.
Man tikai šķiet, kurš šobrīd ir ātrāks?
Vai mēs esam ātrāki ar savu apgaismību, vai arī citi ir ātrāki ar savām represijām?
Un jo vairāk mūs būs, jo ātrāk mani kolēģi, iespējams, uzdrošināsies iet pareizajā virzienā, un,
iespējams, arī tiesību sistēma un citi plašsaziņas līdzekļi.
Tāpēc medijos vienmēr kaut kas uzvirmo, bet pēc tam atkal tiek apslāpēts, lai gan tas tiek uztverts arvien vairāk un vairāk.
Bet, kā jau teicu, katrs no mums ir svarīgs.
Ja mēs gribam tagad paskatīties uz priekšu, tad redzējums ir par to, kā sabiedrība, tostarp veselības aprūpes
sistēma šajā gadījumā - jūs nevarat nošķirt abas šīs jomas.
Kā jūs domājat, kāda tā izskatīsies pēc pieciem gadiem attiecībā uz pašnoteikšanos?
Vai jūs domājat, ka līdz tam laikam valdīs pavisam cita pašapziņa?
Vai jūs uzskatāt, ka šī attīstība būs, teiksim tā, labvēlīga, vai arī esat drīzāk pesimists?
Nu, es esmu pilnīgi optimistisks.
Tas ir tāds uztraukums un pozitīvs vilnis.
Esmu pilnīgi pārliecināts, ka pēc pieciem gadiem mēs būsim pavisam citā situācijā un - kā es varētu teikt
- es domāju, ka mēs būsim vēl labāki nekā iepriekš.
Jo mēs visi zinām, kas patiesībā ir noticis, kas, iespējams, pat ir noticis pēdējos gadu desmitos un gadsimtos.
Tāpēc es ticu, ka, ja mēs uzvarēsim, mums būs daudz lielāka brīvība nekā jebkad agrāk.
Tāda ir mana pārliecība.
Runa ir arī par brīvību no bailēm.
Jūs runājat arī par baiļu politiku, kurai ir jādara gals.
Par to runāja arī iepriekšējie runātāji.
Es arī teiktu, ka šī ārkārtas politika, iespējams, arī ir jāpārtrauc, lai šeit varētu
atjaunot atšķirīgu pašnoteikšanās apziņu - es pieņemu.
Joprojām ir aspekti, kas ietekmē jūsu darbu.
Šodien mēs to neesam risinājuši.
Es vēlētos īsi par to pastāstīt.
Jūs iepriekš runājāt arī par mikrobiomu.
Iespējams, ka tam ir nozīme arī saistībā ar uzturu, dabisko lauksaimniecību un visu pārējo.
Vai ir vēl kaut kas, ko jūs vēlētos pateikt?
Domāju, ka arī daudzi klausītāji ir ieinteresēti.
Jā, protams, tas ir arī piespiedu alternatīvās terapijas, kas man bija jāatrod saviem bērniem - es par to uzzināju
- saistībā ar viņu uzņēmību pret infekcijām vai šīm ārkārtējām bailēm, kas viņiem bija radušās.
Un tad es sāku meklēšanu. Kas vēl ir iesaistīts?
Un tad, protams, es saskāros ar milzīgiem uztura trūkumiem.
Tas attiecas arī uz ļoti labi barotiem, bioloģiski barotiem bērniem.
Un tad es sāku veikt mikrobioma analīzes.
Es sapratu, ka līdz četru mēnešu vecumam bez riska mikrobioma apstākļi ir katastrofāli.
Es teiktu, ka arī šajā līmenī mēs tiekam vajāti.
Ir steidzami jāvirzās citā virzienā.
Un tas jau ir mainīgs.
Tātad ir solidāras lauksaimnieku kopienas, kas jau tagad atkal nodarbojas ar ļoti, ļoti
pozitīvu un veselīgu lauksaimniecību mūsu labā.
Viņiem ir jāsaņem pēc iespējas lielāks atbalsts.
Un no vides ir jāizvada piesārņojošās vielas, es domāju CO2 - mēs visi zinām, ka tas ir
briesmīgs kukulis, kam nav nekādas nozīmes.
Taču ir jārisina svarīgi jautājumi:
Glifosāts - nepatīkamais jautājums;
Kvieši ar augsti kultivētu lipekli, kas iznīcina mūsu mikrobiomu.
Citi piesārņotāji, arsēns un tā tālāk.
Tāpēc šie jautājumi ir jārisina, lai tas vairs nebūtu slogs mums un mūsu bērniem.
Tagad es redzu šo nastu jaunākajos bērnos.
Ir vielas, kas tiek reklamētas saistībā ar vakcināciju, nedaudz līdzīgi kā alternatīvajā nozarē.
Cita starpā tiek solīts, ka no organisma tiks izvadīti smaiļu proteīni.
Ko jūs personīgi domājat par to?
Piemēram, kaut kas tāds kā nattokināze un tamlīdzīgi.
Tie ir labi instrumenti.
Problēma ir tā, ka modificēto ziņnešu RNS var iekļaut genomā, un tās izvešana no turienes?
Manuprāt, jā, ideja vienmēr rodas no jauna.
Taču vēl nav zināms, vai tas būs pieejams ikvienam.
Principā pašus smailes var noņemt.
Esmu pārliecināts, ka situāciju var uzlabot.
Ar lielu un lielu pacietību jūs varat panākt, lai cilvēki atkal spētu sevi izārstēt.
Bet problēma ir tāda, un tā, protams, ir nākamā problēma, ka tiem, kas ir smagi cietuši no vakcīnas vai arī no
Kovid-19, ilglaicīgas Kovid, neatkarīgi no tā, pietrūkst naudas.
Tikpat daudzām citām valstīm pietrūkst naudas.
Un es to redzu salīdzinoši bieži.
Reizēm manā praksē ir īpaši gadījumi, kas vairs nevar atļauties terapiju.
Un tad viņi saskaras ar ekspertiem, kas viņiem sniedz nepatiesus ziņojumus.
Tā tas ir vienmēr!
Tāpēc viņi netiek atzīti par tiesīgiem pensionēties vai par invalīdiem, lai gan viņu stāvoklis ir nožēlojams.
Viņi neatzīst iegūtās atziņas, jo saka: to neatzīst tradicionālā medicīna.
Tāpēc viņi neatzīst, ka var noteikt smailes proteīnu.
Viņi neatzīst, ka cilvēkam ir imūndeficīts , t.i., HIV/AIDS vai kas cits.
Tas, kas notiek pašlaik, ir katastrofa.
Bet jā, jums ir jāturpina un mēs visi turpināsim to darīt.
Vai varētu teikt, ka principā - jo jūs to jau iepriekš minējāt - pārtikas rūpniecībai, t.i., rūpnieciskai
pārtikas ražošanai, ir raksturīgas līdzīgas struktūras un lobēšana kā farmācijas rūpniecībai.
Ka šodien abi šie cilvēki ir neatdalāmi viens no otra?
Pilnīgi piekrītu, pilnīgi.
Un tas nozīmē, ka, ja paskatāmies uz to no perspektīvas, proti, "Vīzija 2030" , ka šo struktūru sagraušana un cīņa pret
lobismu, iespējams, ir būtiska sabiedrības izdzīvošanai, vai ne?
Protams.
Vai jūs tam piekrītat?
Jā, jā.
Es domāju, ka tas ir tieši tas temats, ar kuru jūs nodarbojaties.
Un es domāju, ka tas interesē arī daudzus skatītājus, kā es jau dzirdēju no sarunām. Es gribu teikt, ka daudzi cilvēki ir
izmisuši, jo viņi jūtas tik bezspēcīgi šo karteļu priekšā, šīs industrijas priekšā, kas kļūst arvien spēcīgāka visās jomās.
Tāpēc kādā brīdī kaut kas tāds kā vakcinācija var notikt arī pilnīgi neviļus un neapzināti, izmantojot uzturu.
Tam nav jābūt par lidojošiem kukaiņiem vai ko citu.
Bet to, ko nevajadzētu saņemt, jūs praktiski dabūjat savā organismā ar uzturu, jūs saņemat piespiedu kārtā.
Tāpēc pastāv paralēle ar obligāto vakcināciju un tamlīdzīgi.
Tādējādi atkal tiek pārkāpts pašnoteikšanās princips.
Protams, tas, iespējams, ir vissvarīgākais priekšnoteikums, lai nākotnē būtu lielāka
pārredzamība un lai šīs organizācijas arī tiktu sadalītas.
Protams, jā.
Tātad mēs jau esam tik tālu, vai ne?
Nu, mūsu mikrobioms jau ir
... Tātad mēs faktiski esam sasnieguši punktu, kad šobrīd varam veselīgi izdzīvot tikai ar barības
vielu piegādi un patiešām aktīvu zarnu ārstēšanu.
Un mums patiešām ir jābeidz tas.
Tāpēc mums noteikti atkal ir nepieciešama veselīga un uzturvielām bagāta pārtika.
Un mums ir jāatbrīvojas no šiem piesārņotājiem.
Citiem vārdiem sakot, pareizie piesārņotāji, kas piesārņo mūs un mūsu bērnus.
Un cilvēkiem tas ir jāsaprot.
Tieši šādus stāstus es stāstu ikvienam, kurš nāk pie manis ar savu bērnu, kuram ir 100. infekcija.
Vai arī es jums pastāstīšu par chemtrails, vai ne?
Es vēlos, lai cilvēki to saprastu.
Jo vairāk cilvēku, jo vairāk mēs esam.
Jo vairāk cilvēku par to uzzina. Un pārējo ir maz, elites pārstāvji.
Arī mums tas ir jāsaprot.
Jā, labi. Es domāju, ka mēs noteikti esam dzirdējuši, teiksim tā, aprakstā, piesardzīgu
optimismu, ka situācija mainīsies un, cerams, uzlabosies -
- ja mēs turpināsim to darīt un izglītosim cilvēkus, un katrs dos savu ieguldījumu.
Jebkurā gadījumā liels paldies par jūsu komentāriem.
Un uz tikšanos vēlāk paneļdiskusijā, jā.
Cienījamie skatītāji, turpmākos materiālus no šī pasākuma Dornbirnā jau var redzēt HOCH2.TV.
Saites atradīsiet šajā programmā.
Izmantojot šo iespēju, vēlamies pateikties HOCH2.TV par lielisko sadarbību.