В самопровъзгласилите се за водещи медии глобалните кризи винаги се обясняват на населението с научни открития.
Независимо дали става дума за изменението на климата или за кризата с коронавируса, винаги се казва: "Учените са съгласни".
Но дали това наистина е така?
Нима науката не процъфтява благодарение на поставянето на въпроси, на съмненията, на дискусиите между различните гледни точки?
Ричард Файнман, американски физик и носител на Нобелова награда, още през 1965 г.
подчертава централната роля на съмнението в науката.
Той заяви, че вярата в невежеството на експертите е основна характеристика на науката, която
подчертава необходимостта от съмнение и скептицизъм.
Този принцип е от решаващо значение за научния прогрес, тъй като позволява да се задават нови
въпроси и да се разширяват границите на познанието.
Файнман подчертава, че за да се постигне напредък, трябва не само да се остави място за
съмнения, но дори активно да се насърчават.
Реалността обаче е различна.
Ханс-Йоахим Цилмер, автор и изследовател на експерименталната геоложка история, знае това.
Той категорично не е съгласен с това и казва: "Често срещано погрешно схващане е да се вярва, че новите
резултати от научните изследвания автоматично ще надделеят."
Според Цилмер медиите играят ключова роля в тази област.
Политически контролирани, те решават кои открития и модели да бъдат разпространявани и кои не.
Старите теории също се потискат, ако противоречат на сегашния мироглед.
Както старите теории, така и, по думите на Цилмер, "радикално новите и може би ценни идеи
не получават подкрепа за популяризирането им".
Ученият проф. д-р Кристоф Кюбанднер е човек, който по време на кризата с коронавирусите беше силно атакуван
от мейнстрийм пресата, защото поставяше под въпрос и така наречените експертни мнения.
В интервю с Гунар Кайзер той обяснява къде вижда същността на науката.
"Като учен аз по принцип никога не говоря за истини.
Има едно изречение на Ричард Файнман, физик и носител на Нобелова награда, който казва: "Същността на науката
всъщност се състои в поставянето на експертите под въпрос."
Така че, когато мисля научно, имам задачата да поставям под въпрос експертните мнения и да развивам знанията на човечеството.
Някои хора често бъркат ролите си в научната комуникация.
Всъщност винаги трябва да казвам: дали говоря като учен, или като експерт?"
"Като учен имате задачата да поставяте под съмнение всяка истина, продавана от експерти.
Това е истинската мисия на науката."
Но всеки, който прави това като учен, бързо ще понесе последствията.
Ученият в областта на комуникациите проф. Майкъл Майен е подложен на постоянен обстрел от страна на утвърдените медии,
което вече е довело до неговото професионално маргинализиране.
В новата си книга "Как изгубих университета си" Мейен не само описва детайлите на кампанията, в която е изгубил почти всичко,
което го е определяло като академик, но и анализира по-дълбоката, системна основа: радикалното
преструктуриране на университетите през последните 30 години.
Става дума за комерсиализация, адаптация, страх и политизиране на научните изследвания.
Майен пише: "Искаме демокрация, но избираме кой да участва в нея."
Физикът и активист за климата Сабине Хосенфелдер поставя под въпрос методологията, използвана за свързване на някои
екстремни метеорологични явления с изменението на климата.
Тя казва: "Много учени в областта на климата знаят колко непълни са проучванията, които излизат от този
център за картографиране на времето, но си мълчат."
"Има много климатолози, които много добре знаят, че тези така наречени изследвания не са надеждни, но не
казват нито дума, защото това би било политически неудобно."
Анке Уленвинкел, университетски преподавател по дидактика на географията и икономиката, наскоро публикува книга:
"Тези, които нарушават реда, трябва да си отидат - отстраняване на критично настроени професори от университетите".
В интервю за AUF 1 тя описва как все повече професори губят работата си - не заради лоши резултати в
учебната работа, а защото задават неудобни въпроси.
Някогашните места за свободен дебат сега са институции на страха, цензурата и политическия конформизъм.
Всеки, който не се вписва в преобладаващия разказ, бива изгонен.
В интервю с Елза Митмансгрубер тя говори за злоупотребата с власт, конформизма и предателството на идеята за наука.
Тя също така вярва, че всеки гражданин може да си състави собствено мнение, само ако му се
предостави достъп до пълния набор от научни факти.
"... и колкото по-добре знаете за нещата, които всъщност всички бихте могли да знаете, а това е много повече от
това, което обикновено се обсъжда в публичното пространство.
Разбира се, колкото повече знаете, толкова повече можете да си изградите собствено, добре
обосновано мнение, както и да формирате обществено мнение."
"Всъщност науката комуникира открито в рамките на науката, да, така че виждаме, че с протоколите на РКИ науката
е била обсъждана там, но това, което е било дадено на обществеността, е било нещо съвсем различно.
Да, и в тази криза с короната има някои учени, които, според мен, действително имаха какво да кажат, но те
просто не бяха чути, бяха маргинализирани, така да се каже.
Ще стигнем до него, защото някои от хората в нашето проучване попадат в тази категория и ако ги бяхме изслушали, щяхме
да имаме поне две мнения и като граждани щяхме да решим сами кое от тях в крайна сметка смятаме за по-убедително.
Ако това не се случи, т.е. ако кажем "следвайте науката" - това всъщност е израз, който е толкова ненаучен,
колкото и всичко останало, защото "науката" не определя нищо.
"Науката" не говори за добро или лошо, но в науката говорим за определени факти, хипотези, експерименти, каквото и да правим.
Въпроси, така че можете да правите и проучвания и да казвате: Добре, сега това, това и това е излязло от
него, но не е задължително да се каже "добро" и "лошо".
Вместо това се казва само, че такъв и такъв процент от респондентите са казали това и това.
И след това мога да си изградя собствено мнение като гражданин, когато съм широко информиран, дали намирам това
за съмнително, или казвам: ами, всички мои приятели казват същото, какво всъщност ви притеснява?
В крайна сметка мога да реша това за себе си.
Но ако не разполагам с този диапазон от реални резултати и ми кажат: да, но има един резултат и ние ще го следваме,
тогава вече не мога да го правя и обществото става несвободно, защото свободата на избор за индивида вече не съществува."
В интервюто професор Анке Уленвинкел говори и за така нареченото финансиране от трети страни, което
се използва за финансиране на научни изследвания.
"Да, финансирането от трети страни е много важен момент.
Обикновено в него се посочва кои са желаните "добри" неща, а също така има и някои, така да се каже, "гръмки думи", които
задължително трябва да включите в тези заявления за финансиране от трети страни, за да имате изобщо някакъв шанс.
А междувременно на практика се предлагат средства от трети страни, които на практика вече са разпределени."
Проф. д-р Вернер Кирщайн също разгледа този проблем с финансирането на 14-ата АЗК и въведе
термина "политикогенно изменение на климата".
"След това ще се спра на факта, че тук се осигурява голямо финансиране, разбира се, от ЕС и отделните държави.
Толкова много учени се наемат да разработват програми за климата, да правят изследвания по тях, за да получат финансиране.
Тъй като аз самият съм от университет, видяхме, че основното финансиране на университетите не е
достатъчно, за да се организира нормална работа.
И така, какво прави ученият?
Той разглежда каталога за финансиране на ЕС и каталога за финансиране на Германия, а в
други страни също съществува такова финансиране.
И сега виждате, че намирате някаква тема, която се вписва в изменението на климата, и тогава подавам заявление,
формулирам заявление, подавам заявлението до съответния орган.
И ето, че щом се спомене думата глобално затопляне или повишаване на температурата в какъвто и да е контекст, парите потичат.
Най-странното нещо, което някога съм преживявал, беше, когато група биолози, които изобщо не бяха климатолози - те дори не
знаеха какво всъщност е изменението на климата, глобално затопляне, добре, можете да се справите с него
- и тогава темата за биолозите беше: "Поведение на червеите при повишаване на температурата"!
Ето докъде е стигнал този процес, проблемът вече не играе никаква роля, основното е
изменението на климата и след това парите текат.
Да, тогава можете да видите щедрите спонсори, така че не само ЕС подкрепя такива неща, федералните министерства също подкрепят
такива приложения и научните изследвания имат нещо общо.
На много мои колеги казвам: "Какво правите, не проверявате ли истината или какво се случва?"
"Да, трябват ни пари, те трябва да постъпват. Как искаме да съществуваме, ако нямаме пари?"
И след това, разбира се, можете отново да наемете докторанти, така че можете да купите компютри, да
инвестирате в оборудване, персонал и т.н., и тогава нещо потича.
Но за това ви е необходимо финансиране и тогава няма значение каква тема ще изберете,
стига да е свързана с глобалното затопляне.
Тъжно е, но така се получава."
Така че на учените изобщо не е позволено да се съгласяват, защото науката процъфтява
благодарение на въпросите, съмненията и открития дебат.
Очевидно е, че научните изследвания зависят от политиката и се контролират от нея чрез разпределянето на средствата.
Обществото научава за научните открития, които са политически желани, само от водещите медии.
Учените са хванати в капан, тъй като научната им репутация, а често и препитанието им са застрашени, ако напуснат тази система.
Ето защо се обръщаме към всеки искрен изследовател - към онези учени, които искат да провеждат честни изследвания - да не се
оставят да бъдат корумпирани, а да надигнат глас, да предоставят контрадоказателства и да
проявят смелост при разглеждането на жалбите.