Ennimetatud juhtivates meediakanalites seletatakse elanikkonnale alati globaalseid kriise teaduslike tulemustega.
Olgu tegemist kliimamuutuse või koronaviiruskriisiga - alati öeldakse: "Teadlased on ühel meelel".
Kuid kas see on tõesti nii?
Kas teadus ei elatse end kahtluse, kahtluse ja erinevate seisukohtade vahelise diskussiooni kaudu?
Ameerika füüsik ja Nobeli preemia laureaat Richard Feynman rõhutas veel 1965. aastal kahtluse keskset rolli teaduses.
Ta märkis, et usk ekspertide teadmatusse on teaduse põhiline tunnusjoon, mis rõhutab vajadust kahtluse ja skeptitsismi järele.
See põhimõte on teaduse arengu jaoks ülioluline, sest see võimaldab esitada uusi küsimusi ja laiendada teadmiste piire.
Feynman rõhutas, et edasimineku saavutamiseks tuleb mitte ainult jätta ruumi kahtlustele, vaid neid isegi aktiivselt julgustada.
Tegelikkus on aga teistsugune.
Hans-Joachim Zillmer, autor ja eksperimentaalse geoloogilise ajaloo uurija, teab seda.
Ta ei ole sellega kategooriliselt nõus ja ütleb: "On levinud väärarusaam uskuda, et uued
teaduslikud uurimistulemused hakkavad automaatselt kehtima."
Zillmeri sõnul mängib meedia siinkohal võtmerolli.
Poliitiliselt kontrollituna otsustavad nad, milliseid järeldusi ja mudeleid levitatakse ja milliseid mitte.
Samuti surutakse maha vanad teooriad, kui need on vastuolus kehtiva maailmavaatega.
Nii vanad teooriad kui ka, Zillmeri sõnul, "radikaalselt uued ja võib-olla väärtuslikud
ideed ei saa toetust nende avalikustamiseks".
Teadlane prof dr Christof Kuhbandner on keegi, kes oli koronaviiruskriisi ajal peavoolu ajakirjanduse tugeva sihtmärgi
all, sest ka tema seadis nn ekspertarvamused kahtluse alla.
Intervjuus Gunnar Kaiseriga selgitab ta, milles ta näeb teaduse tuuma.
"Teadlasena ei räägi ma põhimõtteliselt kunagi tõdedest.
Füüsiku ja Nobeli preemia laureaadi Richard Feynmani lause: "Teaduse tuum on tegelikult ekspertide kahtluse alla seadmine."
Seega, kui ma mõtlen teaduslikult, on minu ülesanne seada ekspertide arvamused
kahtluse alla ja edendada inimkonna teadmisi.
Ja mõned inimesed ajavad teaduskommunikatsioonis sageli rollid segamini.
Tegelikult peaksin ma alati küsima, kas ma räägin teadlasena või räägin eksperdina."
"Teadlasena on teil isegi ülesanne seada kahtluse alla igasugune ekspertide poolt müüdud tõde.
See on teaduse tõeline ülesanne."
Kuid igaüks, kes teeb seda teadlasena, kannatab kiiresti tagajärgede all.
Kommunikatsiooniteadlane prof Michael Meyen on pidevas tulekahjus väljakujunenud meedia poolt, mis on nüüdseks
viinud tema ulatusliku ametialase marginaliseerimiseni.
Oma uues raamatus "Kuidas ma oma ülikooli kaotasin" ei kirjelda Meyen mitte ainult selle kampaania üksikasju, mille käigus ta
kaotas peaaegu kõik, mis teda akadeemikuna määratles, vaid analüüsib ka sügavamat, süsteemset tausta: ülikoolide
radikaalset ümberstruktureerimist viimase 30 aasta jooksul.
Küsimus on kommertsialiseerimises, kohanemises, hirmus ja teadusuuringute politiseerimises.
Meyen kirjutab: "Me tahame demokraatiat, kuid me valime, kes saavad osaleda."
Füüsik ja kliimaaktivist Sabine Hossenfelder seab nüüd kahtluse alla metoodika, mida kasutatakse teatavate
äärmuslike ilmastikunähtuste seostamiseks kliimamuutustega.
Ta ütleb: "Paljud kliimateadlased teavad, kui ebatäielikud on sellest ilmakaardistamise keskusest
tulevad uuringud, kuid nad hoiavad oma suu kinni."
"On palju kliimateadlasi, kes teavad väga hästi, et see nn uuring ei ole usaldusväärne, kuid nad ei
ütle sõnagi, sest see oleks poliitiliselt ebamugav."
Anke Uhlenwinkel, geograafia ja majanduse didaktika ülikooliprofessor, avaldas hiljuti raamatu:
"Need, kes häirivad, peavad minema - kriitiliste professorite eemaldamine ülikoolidest".
AUF 1 intervjuus kirjeldab ta, kuidas üha rohkem professoreid kaotab oma töö - mitte halva akadeemilise töö
tõttu, vaid sellepärast, et nad esitavad ebamugavaid küsimusi.
Need, mis kunagi olid vaba arutelu kohad, on nüüd hirmu, tsensuuri ja poliitilise konformismi institutsioonid.
Igaüks, kes ei sobi valitsevasse narratiivi, saab jalga.
Intervjuus Elsa Mittmannsgruberiga räägib ta võimu kuritarvitamisest, konformsusest ja teaduse idee reetmisest.
Samuti usub ta, et iga kodanik saab kujundada oma arvamuse ainult siis, kui talle
antakse juurdepääs kõigile teaduslikele faktidele.
"... ja seda paremini te teate asju, mida te tegelikult kõik võiksite teada, ja see on palju rohkem
kui see, mida tavaliselt avalikus sfääris arutatakse.
Muidugi, mida rohkem te teate, seda rohkem saate kujundada oma mõistlikult põhjendatud
arvamust ja kujundada ka ühiskondlikku arvamust."
"Kusjuures teadus tegelikult kommunikeerib asju avalikult teaduse sees, jah, nii et me näeme, et RKI
protokollidega arutati seal teadust, aga see, mis avalikkusele nii öelda anti, oli siis midagi täiesti muud.
Jah, ja selles koroonakriisis on mõned teadlased, kellel minu arvates oli tegelikult midagi kasulikku öelda, kuid neid
lihtsalt ei kuulatud, nad olid nii-öelda marginaliseeritud.
Me jõuame selle juurde, sest mõned meie uuringus osalenud inimesed kuuluvad sellesse kategooriasse ja kui me oleksime neid
ära kuulanud, oleks meil olnud vähemalt kaks arvamust ja kodanikena oleksime võinud ise
otsustada, kumba neist me lõpuks veenvamaks pidasime.
Kui seda ei juhtu, st kui me ütleme "järgime teadust" - see on tegelikult väljend, mis on sama
ebateaduslik kui mis tahes, sest "teadus" ei täpsusta midagi.
"Teadus" ei räägi heast või halvast, kuid teaduses räägime teatud faktidest, hüpoteesidest, katsetest, mida iganes me teeme.
Küsimused, nii et te võite teha ka uuringuid ja öelda: Okei, nüüd on sellest tulnud see ja see ja
see, aga see ei ütle tingimata "hea" ja "halb".
Selle asemel öeldakse lihtsalt, et selline ja selline protsent vastanutest ütles seda ja teist.
Ja siis ma saan kodanikuna kujundada oma arvamuse, kui ma olen laialt informeeritud, kas ma pean seda
küsitavaks või ütlen, et noh, kõik mu sõbrad ütlevad sama, mille üle sa tegelikult pahandad?
Seda saan ma lõpuks ise otsustada.
Aga kui mul ei ole seda tegelike tulemuste valikut ja mulle öeldakse, et jah, aga on üks tulemus ja me järgime seda,
siis ma ei saa seda enam teha ja siis muutub ühiskond ebavabaks, sest üksikisiku valikuvabadust ei ole enam olemas."
Prof. Anke Uhlenwinkel räägib intervjuus ka nn kolmandatest osapooltest rahastamisest,
mida kasutatakse teadusuuringute rahastamiseks.
"Jah, kolmandate isikute rahastamine on väga oluline punkt.
Tavaliselt on seal kirjas, milliseid "häid" asju soovitakse ja on ka mõned "märksõnad", mida te peate tingimata
lisama nendesse kolmandate isikute rahastamistaotlustesse, et teil oleks üldse mingi võimalus.
Ja vahepeal on tegelikult olemas kolmanda osapoole vahendid, mis on pakkumismenetluses, mis on juba praktiliselt eraldatud."
Prof. dr Werner Kirstein käsitles seda rahastamisprobleemi ka 14. AZK-l ja mõtles välja mõiste "poliitilised kliimamuutused".
"Siis ma tulen selle juurde, et siin on suur osa rahastamisest, muidugi ELi ja üksikute riikide poolt.
Nii palju teadlasi värvatakse kliimaprogrammide väljatöötamiseks, et teha nende kohta
teadusuuringuid, et saada nende jaoks rahastamist.
Kuna ma ise tulen ülikoolist, siis oleme näinud, et ülikoolide baasfinantseerimine ei ole
piisav, et korraldada korralikult normaalset tegevust.
Mida teeb siis teadlane?
Ta heidab pilgu ELi ja Saksamaa rahastamiskataloogi ning ka teistes riikides on see olemas.
Ja nüüd näete, et leiate mingi teema, mis sobib kliimamuutustega, ja siis teen taotluse, sõnastan
taotluse, esitan taotluse asjaomasele asutusele.
Ja vaata, niipea kui sõna globaalne soojenemine või temperatuuri tõus ükskõik millises kontekstis mainitakse, voolab raha sisse.
Kõige kummalisem asi, mida ma olen kunagi kogenud, oli see, kui bioloogide, mitte klimatoloogide grupp - nad ei teadnud isegi,
mis on tegelikult kliimamuutus, globaalne soojenemine, okei, sellega saab hakkama - ja siis oli
bioloogide teema: "Rõngaste käitumine temperatuuri tõusuga"!
Nii kaugele on asi jõudnud, küsimus ei mängi enam üldse mingit rolli, peamine on kliimamuutus ja siis voolab raha.
Jah, siis on näha, et helded sponsorid, nii et mitte ainult EL ei toeta selliseid asju, ka föderaalministeeriumid toetavad
selliseid taotlusi ja teadusuuringutega on midagi pistmist.
Paljudele kolleegidele ütlen ma: "Mida te teete, kas te ei kontrolli tõde või seda, mis toimub?".
"Jah, me vajame raha, raha peab voolama. Kuidas me tahame eksisteerida, kui meil ei ole raha?"
Ja siis saab muidugi jälle doktorante tööle võtta, nii et saab osta arvuteid, investeerida
seadmetesse, töötajatesse jne. ja siis voolab midagi.
Aga selleks on vaja rahastamist ja siis ei ole tegelikult oluline, millise teema te
valite, kui see on seotud globaalse soojenemisega.
See on kurb, aga nii see käib."
Nii et teadlased ei tohi üldse nõustuda, sest teadus elab kahtluse, kahtluse ja avatud arutelu kaudu.
On ilmselge, et teadusuuringud sõltuvad poliitikast ja neid kontrollib poliitika rahastamise eraldamise kaudu.
Avalikkus saab teada ainult poliitiliselt soovitud teaduslikest tulemustest juhtivate meediakanalite kaudu.
Teadlased on sattunud lõksu, sest nende teaduslik maine ja sageli ka nende elatusallikad
on ohus, kui nad sellest süsteemist lahkuvad.
Seetõttu pöördun kõigi siirate teadlaste poole - nende teadlaste poole, kes tahavad teha ausat uurimistööd -, et nad ei
laseks end ära rikkuda, vaid tõstaksid oma häält, esitaksid vastulaused ja oleksid julged kaebuste lahendamisel.